Постанова
Іменем України
23 січня 2020 року
м. Київ
справа № 466/7075/14
провадження № 51-4399км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,  
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 ,
виправданої                                               ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Львівського апеляційного суду від 31 травня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №  12014140090002491, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком  Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2018 року ОСОБА_7 визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК, та виправдано у зв`язку з недоведеністю в її діянні складу цього кримінального правопорушення. Вирішено питання про заходи  забезпечення кримінального  провадження.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 31 травня 2019 року залишив вирок місцевого суду без змін, а апеляційну скаргу прокурора – без задоволення.
Органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувалась у тому, що вона, перебуваючи на посаді головного спеціаліста Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, будучи службовою особою, маючи повноваження щодо офіційного визнання та підтвердження від імені держави фактів виникнення, переходу та припинення прав на нерухоме майно, будучи ознайомленою з обов`язками державного реєстратора, 31 січня 2013 року після отримання заяви ОСОБА_8 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, копії паспорта та його ідентифікаційного коду, технічного паспорта і свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення (розташовані на АДРЕСА_2 ) на ім`я ОСОБА_8 всупереч вимогам Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-VI«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі – Закон № 1952-VI) та Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, не встановила у наданому ОСОБА_8 свідоцтві про право власності на нежитлові приміщення відсутності у графі «за реєстровим номером» реєстраційного номеру та дати реєстрації, у зв`язку з чим не мала повної та достовірної інформації про достовірність правовстановлюючого документа, оформила витяг про реєстрацію права власності на нежитлові приміщення, розташовані за вказаною адресою, без перевірки факту видачі правовстановлюючих документів на вказане майно ОСОБА_8 , тобто незаконно, провела державну реєстрацію речових прав ОСОБА_8 на приміщення, розташовані на АДРЕСА_2 , яке фактично на праві власності останньому не належало. 
Таким чином, за версією сторони обвинувачення, недбале ставлення ОСОБА_7 до своїх службових обов`язків призвело до безпідставної реєстрації права власності на нежитлове приміщення за вищевказаною адресою за ОСОБА_8 , що спричинило тяжкі наслідки, оскільки до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено неправдиві відомості і зареєстровано право власності на об`єкт, що фактично не належав особі, та створено сприятливі умови для вчинення невстановленими на  цей час особами особливо тяжкого злочину при укладенні договору купівлі-продажу вказаного нежитлового приміщення, в результаті якого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було завдано матеріальної шкоди на 800 000 грн.
Орган досудового розслідування вказані дії  ОСОБА_7 кваліфікував за ч. 2 ст. 367 КК як неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки.
За наслідками розгляду кримінального провадження суд дійшов висновку про відсутність причинного зв`язку між заподіяною шкодою та діями ОСОБА_7 – безпосередньо діями останньої власнику майна не було заподіяно жодних матеріальних збитків, а тому виправдав її за ч. 2 ст. 367 КК у зв`язку з відсутністю в діях складу кримінального правопорушення.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, які її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Суть доводів прокурора зводиться до того, що суди обох інстанцій не дали належної оцінки доказам, наданим стороною обвинувачення, не навели в ухвалі та у вироку належних мотивів, з яких їх відкинули, і дійшли необґрунтованого висновку про відсутність у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК. Також прокурор указує на те, що суди залишили поза увагою факт притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частинами 3, 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК, за якими його було засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців із конфіскацією майна. За твердженням скаржника, суди не врахували, що норми Закону № 1952-VI вказують на обов`язок ОСОБА_7 перевірити відповідність свідоцтва про право власності на ім`я ОСОБА_8 від 20 березня 2000 року вимогам, установленим під час його видачі, згідно з якими у цьому свідоцтві після реєстрації Львівським обласним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки робиться реєстраційний запис. Крім того, прокурор зазначає, що суд апеляційної інстанції здійснив провадження упереджено, формально, з порушенням приписів ст. 404 КПК,  а тому ухвала не відповідає ст. 419 КПК.
На вказану касаційну скаргу захисник виправданої ОСОБА_7 – адвокат ОСОБА_6 подала письмові заперечення, в  яких, наводячи аргументи, стверджує про безпідставність касаційних вимог прокурора та законність судових рішень,  а тому просить залишити ухвалу апеляційного суду без змін, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення, просила ухвалу апеляційного суду скасувати через порушення ст. 419 КПК та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Виправдана ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_6 заперечили проти задоволення касаційної скарги прокурора, просили рішення апеляційного суду залишити без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
На будь-яких інших підставах, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту розгляду, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржених судових рішень, а при здійсненні перегляду виходить з обставин, установлених судами нижчої інстанції.
Як убачається зі змісту касаційної скарги прокурора, суть наведених у ній доводів, серед іншого, зводиться до неналежної оцінки доказів судами першої та апеляційної інстанцій, що, по суті, стосується невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, що згідно зі статтями 433, 438 КПК  не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Доводи, наведені у касаційній скарзі прокурора, про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, які призвели до незаконного виправдання    ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 367 КК, є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення. 
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Цих вимог закону суд першої інстанції дотримався.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, дослідивши зібрані у справі докази з додержанням вимог ст. 23 КПК, дійшов правильного висновку про наявність підстав для виправдання ОСОБА_7 з огляду на відсутність в її діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК,  навівши у вироку відповідне обгрунтування.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 КК службова недбалість – це  невиконання або неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб.
 Частиною 2 цієї норми передбачено відповідальність за вчинення того самого діяння, якщо воно спричинило тяжкі наслідки.
Об`єктивна сторона службової недбалості включає в себе наявність таких ознак: 1) діяння у формі невиконання чи неналежного виконання службовою особою своїх службових обов`язків через недбале чи несумлінне ставлення до них (дія чи бездіяльність); 2) суспільно небезпечні наслідки у вигляді істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам, або інтересам окремих юридичних осіб (ч. 1 ст. 367 КК) або тяжких наслідків (ч. 2 ст. 367 КК); 3) причинний зв`язок між діянням (бездіяльністю) та наслідками.
Крім того, службова недбалість належить до злочинів з матеріальним складом, який визнається закінченим з моменту заподіяння тяжких наслідків, які у 250 і більше разів перевищують неоподаткований мінімум доходів громадян.
Згідно з обвинувальним актом протиправні дії ОСОБА_7 полягали в тому,  що вона безпідставно здійснила реєстрацію права власності на нежитлове приміщення на АДРЕСА_2 за ОСОБА_8 , що спричинило тяжкі наслідки, оскільки до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені неправдиві відомості, як об`єкт права власності зареєстровано фактично відсутній об`єкт та створено сприятливі умови для вчинення невстановленими на цей час особами особливо тяжкого злочину при укладенні договору купівлі-продажу вказаного нежитлового приміщення, у результаті якого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було завдано матеріальної шкоди на суму 800 000 грн.
Ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, зокрема показання свідків ОСОБА_11 (начальника відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно ЛМУЮ), ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 (працівників згаданого відділу), відповідно до яких ОСОБА_7 не зобов`язана була  подавати будь-які запити до інших органів та перевіряти подане їй ОСОБА_15 свідоцтво про право власності на нерухоме майно (яке містило всі необхідні реквізити), оскільки відповідальність за правильність документів, поданих на реєстрацію, несе заявник, а також проаналізувавши письмові докази, а саме щодо кола службових обов`язків, покладених на ОСОБА_7 при  проведенні державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, суд встановив, що за достовірність правовстановлюючих документів, поданих на реєстрацію, відповідальність несе заявник, а тому підстав та обов`язку для перевірки тих даних, які містились у свідоцтві про право власності на нерухоме майно на об`єкт нерухомості, у обвинуваченої на момент проведення реєстрації не було. Таким чином, оскільки у ОСОБА_7 був відсутній юридичний обов`язок перевіряти дійсність документів, поданих заявником для проведення державної реєстрації,  на думку суду, вона не може нести юридичну відповідальність за ці дії. 
Крім того, місцевий суд  у своєму рішенні послався на те, що об`єкт нерухомості – вищевказані нежитлові приміщення  належить територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради, якої сторона обвинувачення не включала до числа потерпілих,  і яка не заявляла жодних позовних вимог у цьому кримінальному провадженні.
За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку, що безпосередньо діянням ОСОБА_7 жодних матеріальних збитків власнику майна (територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради) не заподіяно, тобто відсутній причинний зв`язок між заподіяною шкодою та діяннями обвинуваченої.
Не погодившись із  виправдувальним вироком, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просив апеляційний суд скасувати оспорюване судове рішення та ухвалити обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 .  На обґрунтування вимог своєї скарги прокурор наводив доводи (аналогічні доводам  у його касаційній скарзі), зокрема, зазначив, що  всупереч вимогам п. 8-1 ч. 2 ст. 9 Закону № 1952-VI, державний реєстратор  ОСОБА_7   не встановила належним чином відповідності поданого свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення вимогам нормативно-правових актів, при цьому вказував на наявність обвинувального вироку щодо  ОСОБА_8 за частинами 3, 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК, як на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину.
Апеляційний суд, переглянувши кримінальне провадження в межах, визначених ст. 404 КПК, у порядку, встановленому ст. 405 КПК, ретельно перевірив усі доводи, наведені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, і визнав їх безпідставними, навівши в ухвалі відповідні мотиви та обґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції про виправдання ОСОБА_7   за ч. 2 ст. 367 КК, залишивши вирок місцевого суду без зміни.
Так апеляційний суд, спростовуючи доводи прокурора щодо порушення ОСОБА_7 своїх службових обов`язків при проведенні державної реєстрації зазначеного нежитлового приміщення зазначив, що ОСОБА_7 при виконанні посадових обов`язків 31 січня 2013 року прийняла рішення про проведення державної реєстрації права власності цього приміщення за ОСОБА_8 , оскільки необхідні для проведення вказаної реєстраційної дії документи (оригінал свідоцтва про право власності на приміщення, виданого у 2000 році відділом приватизації Шевченківського району м. Львова, та оригінал технічного паспорта на це приміщення, оформлений ЛМБТІ у 2000 році) подав особисто заявник відповідно доЗакону № 1952-VI та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868.  Крім того, згаданий суд указав на те, що відповідальність за достовірність даних у поданих документах для проведення державної реєстрації несе саме заявник.
Що стосується доводів прокурора про те, що суди залишили поза увагою наявність  обвинувального вироку щодо ОСОБА_8 , яким його засуджено  вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частинами 3, 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК, то Верховний Суд вважає їх безпідставними, оскільки вказаний вирок преюдиційного значення для встановлення винуватості ОСОБА_7 не має.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначив, що висновок суду про відсутність у діях ОСОБА_7  складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК, є правильним і ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, достовірності, допустимості й достатності.
З такими висновками апеляційного суду погоджується і Верховний Суд та вважає, що відсутні підстави вважати зазначені висновки апеляційного суду сумнівними чи необґрунтованими.
Отже, ухвала апеляційного суду є належно умотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив цей суд, та положення закону, якими він керувався при постановленні рішення. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність,  які були би підставами для скасування оскаржуваної ухвали, про що йдеться у  касаційній скарзі прокурора, Верховний Суд не встановив.
Тому подану касаційну скаргу  слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями  433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, залишити без задоволення, а ухвалу Львівського апеляційного суду від 31 травня 2019 року щодо ОСОБА_7 – без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                       ОСОБА_16