ПОСТАНОВА
Іменем України

03 грудня 2019 року 
Київ
справа №804/2143/14
касаційне провадження №К/9901/5676/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Бившевої Л.І.,
суддів: Гончарової І.А.,  Хохуляка В.В., 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Лівобережної об`єднаної державної податкової інспекції міста Дніпропетровська ГУ ДФС у Дніпропетровській області (далі - Інспекція) на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.03.2014 (суддя - Прудник С.В.) та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.07.2015 (головуючий суддя - Прокопчук Т.С., судді - Божко Л.А., Лукманова О.М.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕТАВ СТАЛЬСЕРВІС» (далі - Товариство) до Лівобережної об`єднаної державної податкової інспекції міста Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області, за участі третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Дніпроінмед» (далі - Страхова компанія), про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

УСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року Товариство звернулось до суду з позовом до Інспекції, у якому просило визнати протиправним і скасувати повністю податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 20.01.2014 № 0000202206.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що Товариство правомірно включило до складу витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, витрати на страхування майна згідно договорів добровільного страхування майна, укладених з  Страховою компанією, яка є належним чином зареєстрованою юридичною, фінансовою установою та має усі необхідні ліцензії, з урахуванням того, що в силу положень Закону України «Про страхування» факт надання послуги страхування не пов`язаний безпосередньо з настанням страхового випадку, оскільки страховий ризик - це певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання, тоді як страхова послуга є наданою з моменту набрання чинності договором страхування.

Дніпропетровський окружний адміністративний суд постановою від 25.03.2014, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.07.2015, позов задовольнив повністю: визнав протиправним і скасував повністю податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 20.01.2014 № 0000202206.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій обґрунтовані тим, що Товариство  правомірно включило до складу витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, за 2-4 квартали 2012 року суми сплачених страхових платежів на підставі належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів, оскільки: умовами  договорів    добровільного страхування майна, укладених між Страховою компанією (страховиком) та Товариством (страхувальником), визначено, що страхувальник сплачує страховику страхові платежі, а страховик у разі настання страхового випадку здійснює страхову виплату в межах страхової суми і на умовах, передбачених    договором; умови генерального договору добровільного страхування вантажів, а також договорів    добровільного страхування майна, укладених між Страховою компанією (страховиком) та Товариством (страхувальником),   відповідають вимогам до оформлення договорів страхування, встановленим частиною четвертою статті 16 Закону України «Про страхування»; фінансові ризики Товариства, які становлять предмет договорів страхування, прямо пов`язані із провадженням Товариством господарської діяльності; сплачені Товариством на користь Страхової компанії страхові платежі, розраховані страховиком в межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування, зокрема, у розмірі 3 %, при цьому доказів того, що розмір відсоткової ставки розрахований не у межах звичайної ціни, Інспекцією не надано; Страхова компанія є належним чином зареєстрованою юридичною, фінансовою установою та має усі необхідні ліцензії.

Інспекція оскаржила рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволених позовних вимог до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 05.08.2015 відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Інспекції та витребував матеріали справи із суду першої інстанції. 

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник вказує на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, оскільки суди не надали належної правової оцінки тому, що: витрати на страхування по господарських операціях між Товариством та Страховою компанією не призначені для використання у господарській діяльності позивача, оскільки за інформацією, наданою Товариством під час перевірки, страхових випадків у періоді, який перевірявся, не наступало, страхового відшкодування Товариство не отримувало, з урахуванням того, що згідно акту ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська ГУ ДФС у Дніпропетровській області від 09.08.2013 № 789/222/21870998 правочини Страхової компанії з надання послуг страхування за період з 01.01.2012 по 31.03.2012 є нікчемними  відповідно до частин першої, другої статті 215, частини п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України. Решта доводів Інспекції зводиться до цитування норм Податкового кодексу України та змісту акті перевірки.

Товариство не скористалось своїм процесуальним правом на поданні відзиву на касаційну скаргу.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 02.12.2019 прийняв касаційну скаргу до провадження, визнав за можливе проведення попереднього розгляду справи та призначив попередній розгляд справи на 03.12.2019.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи Інспекції, та враховуючи межі касаційної скарги дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

У справі, що розглядається, суди встановили, що між Страховою компанією (страховиком) та Товариством (страхувальником) був укладений генеральний    договір    добровільного страхування вантажів № ГР-02/04/12-С від 02.04.2012, відповідно до умов якого страхувальник сплачує страховику страхові внески, а страховик у разі настання страхового випадку здійснює виплату страхового відшкодування страхувальнику у межах страхової суми та на умовах, передбачених цим договором страхування (пункт 1.1 статті 1); предметом договору страхування є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з ризиками, які виникають при перевезенні (транспортуванні) вантажів (багажу) (пункт 1.2 статті 1).

Також, між Страховою компанією (страховиком) та Товариством (страхувальником) були укладені договори добровільного страхування майна № ИМ-02/04/І2-С від 02.04.2012,    № ИМ-02/07/12-С від 02.07.2012, № ИМ-01/10/12-С від 01.10.2012,    № ИМ-02/04/12-1-С від 02.04.2012, № ИМ-02/07/12-С-1, відповідно до умов яких страхувальник сплачує страховику страхові платежі, а страховик у разі настання страхового випадку здійснює виплату страхового відшкодування страхувальнику у межах страхової суми і на умовах, передбачених цим договором (пункт 1.1 статті 1); предметом договору страхування є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном (далі застраховане майно, передбачене у додатку № 1 до даного договору, який є його невід`ємною частиною (далі - додаток 1) (пункт 1.2).

Інспекцією була проведена документальна позапланова невиїзна документальна перевірка Товариства з питань документального підтвердження господарських відносин з отримання страхових послуг від Страхової компанії за період з 01.01.2012 по 31.03.2013, за висновками якої Товариством були порушені вимоги підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138, підпункту 140.1.6 пункту 140.1 статті 140 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток за 2012 рік на загальну суму 329308,00 грн., у тому числі: за 2 квартал 2012 року - 103431,00 грн., за 3 квартал 2012 року - 134333,00 грн., за 4 квартал 2012 року - 91544,00 грн.

Зокрема, у акті перевірки було вказано, що у Товариства відсутнє право на формування витрат по операціях із Страховою компанією із надання останньою послуг зі страхування майна а розумінні статті 134 Податкового кодексу України, оскільки за період, який перевірявся, страхових випадків не наступало, страхового відшкодування Товариство не отримувало, що свідчить про те, що Товариство мало «ймовірні поставки виконаних послуг «сумнівного сектору економіки» - здійснення посадовими особами платників податків дій, спрямованих на порушення публічного порядку, зловживання правом, порушення моральних засад суспільства з метою отримання податкової вигоди (зменшення бази оподаткування), з урахуванням того, що гідно акту ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська ГУ ДФС у Дніпропетровській області від 09.08.2013 № 789/222/21870998 правочини Страхової компанії з надання послуг страхування за період з 01.01.2012 по 31.03.2012 є нікчемними  відповідно до частин першої, другої статті 215, частини п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України. При цьому, факт сплати Товариством страхових платежів, їх документального підтвердження та відображення у бухгалтерському та податковому обліку Інспекцією не заперечувався та знайшов своє відображення у акті перевірки.

На підставі висновків вказаного акту перевірки Інспекція прийняла податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 20.01.2014 №0000202206, яким збільшила Товариству суму грошового зобов`язання за платежем: податок на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів, на 493962,00 грн., у тому числі: 329308,00 грн. - за основним платежем, 164654,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Відповідно до частини 1 статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені у статті 44 Податкового кодексу України. 

Згідно з абзацами першим, другим пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. 

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням має дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Визначення поняття господарської операції також наведене у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), згідно положень якої господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом частин першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. 

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 

Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до наведеного вище визначення господарська операція пов`язане не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.
За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Підпунктом «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)  визначено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 138.1 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

За приписами абзацу 1 пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Підпунктом «е» підпункту 138.10.3 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до складу інших витрат включаються витрати на збут, які включають витрати, пов`язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, зокрема,  витрати на транспортування, перевалку і страхування товарів, транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів) відповідно до умов договору (базису) поставки.

Відповідно до підпункту 140.1.6 пункту 140.1 статті 140 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при визначенні об`єкта оподаткування враховуються такі витрати подвійного призначення, зокрема: будь-які витрати із страхування ризиків загибелі врожаю, транспортування продукції платника податку; цивільної відповідальності, пов`язаної з експлуатацією транспортних засобів, що перебувають у складі основних засобів платника податку; будь-які витрати із страхування ризиків, пов`язаних із виробництвом національних фільмів (у розмірі не більше 10 відсотків вартості виробництва національного фільму); екологічної та ядерної шкоди, що може бути завдана платником податку іншим особам; майна платника податку; об`єкта фінансового лізингу, а також оперативного лізингу, концесії державного чи комунального майна за умови, якщо це передбачено договором; фінансових, кредитних та інших ризиків платника податку, пов`язаних із провадженням ним господарської діяльності, в межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування, що діє на момент укладення такого страхового договору, за винятком страхування життя, здоров`я або інших ризиків, пов`язаних з діяльністю фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, обов`язковість якого не передбачена законодавством, або будь-яких витрат із страхування сторонніх фізичних чи юридичних осіб. 

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про страхування» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За визначеннями, наведеними у статті 8 Закону України «Про страхування» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), страховий ризик - це певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання; страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до частини першої статті 16, частини четвертої статті 18 Закону України «Про страхування» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування.

Частиною першою статті 979 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Положеннями частини першої статті 983 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку, що наведені вище правові норми не ставлять у залежність набрання чинності договором страхуванні від настання страхового випадку, який має ознаки ймовірності та випадковості, тоді як договір чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування.

У справі, що розглядається, суди встановили, що: витрати на страхування майна, сплачені Товариством на користь Страхової компанії на виконання своїх зобов`язань за генерального    договору    добровільного страхування вантажів № ГР-02/04/12-С від 02.04.2012 та договорів добровільного страхування майна № ИМ-02/04/І2-С від 02.04.2012,    № ИМ-02/07/12-С від 02.07.2012, № ИМ-01/10/12-С від 01.10.2012,    № ИМ-02/04/12-1-С від 02.04.2012, № ИМ-02/07/12-С-1, пов`язані з господарською діяльністю Товариства, а саме - зі страхуванням вантажів (товарів), які були перевезені на виконання зовнішньоекономічного контракту № 10005-03 від 02.04.2010, укладеного з Компанією «Аччаі Вендер СПА» (Італія); договори страхування, укладені між Товариством та Страховою компанією, відповідають вимогам оформлення договорів страхування, встановленим статтею 16 Закону України та Главою 67 Цивільного кодексу України; Страхова компанія є належним чином зареєстрованою юридичною, фінансовою установою та має усі необхідні ліцензії.

Згідно з частиною другою  статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України  (у редакції, чинній до 15.12.2017) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У разі надання податковим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував суми витрат, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої  статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України  (у редакції, чинній до 15.12.2017), згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статті 72 цього Кодексу.

Відсутність відповідних доказів може бути підставою для відмови в задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення як протиправного, прийнятого контролюючим органом з підстав формування платником податків даних свого податкового обліку за наслідками фіктивних господарських операцій.

Тобто, контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам за умови доведення факту, що відомості, які містяться в таких документах, є недостовірними.

Європейський суд з прав людини, розглянувши справу «Інтерсплав проти України», вказав на те, що коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування податку на додану вартість, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування податку на додану вартість за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.

Таким чином, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування витрат, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.

Висновок суду про реальність господарських операцій для цілей податкового обліку, тобто про відповідність даних, зазначених у первинних документах, об`єктивним обставинам вчинення господарської операції, повинен бути результатом належного аналізу зібраних у справі доказів.

Згідно зі  статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України  (у редакції, чинній до 15.12.2017) суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, виходячи із принципу офіційного з`ясування обставин справи, з дотриманням норм  статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017) дослідили первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції, та з урахуванням усіх доказів у справі у їх сукупності, встановили реальність господарських операцій та дійшли обґрунтованого висновку про протиправність податкового повідомлення - рішення, з приводу правомірності якого виник спір.

Доводи касаційної скарги обґрунтовані тільки посиланням на обставини, викладені в акті ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська ГУ ДФС у Дніпропетровській області від 09.08.2013 № 789/222/21870998. Ці обставини були перевірені судом з дослідженням в судовому процесі доказів, на підставі оцінки яких суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок, що вони не підтвердилися, з урахуванням того, що висновки, викладені в акті перевірки, є відображенням дій податкових інспекторів та не породжують правових наслідків для платника податків. Доказів прийняття податковим органом податкового повідомлення-рішення на підставі висновків акта перевірки від 09.08.2013 № 789/222/21870998 Інспекцією під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій надано не було, не додано таких доказів і до касаційної скарги.

Наведене спростовує доводи касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи зазначене, касаційна скарга Інспекції підлягає залишенню без задоволення, а постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.03.2014 та ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.07.2015 - без змін. 

Керуючись п.1 ч.1 ст. 349, ст. 350, ч.ч. 1, 5 ст. 355, ст.ст. 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Лівобережної об`єднаної державної податкової інспекції міста Дніпропетровська ГУ ДФС у Дніпропетровській області залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.03.2014 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.07.2015 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.І. Бившева
І.А. Гончарова 
 В.В. Хохуляк ,
Судді Верховного Суду