ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року	Львів	Справа № 162/506/19 пров. № СК-857/10188/19	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                        Глушка І.В.,
суддів:                                                             Бруновської Н.В., Запотічного І.І., 
за участю секретаря судового засідання:    Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП Капустинського Максима Юрійовича на рішення Любешівського районного суду Волинської області від 19 серпня 2019 року, ухвалене суддею Глинянчук В.Д. у смт Любешів Любешівського району Волинської області, у справі № 162/506/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП Капустинського Максима Юрійовича, Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, -

                                                          ВСТАНОВИВ:

27 червня 2019 року позивач – ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача – інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП Капустинського Максима Юрійовича, у якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правовопорушення серії НК №591499 від 23.06.2019.
В обґрунтування позовних вимог покликається на відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення. Зазначає, що відповідачем порушено вимоги щодо порядку притягнення до адміністративної відповідальності при винесенні оскаржуваної постанови. 

Ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 05 серпня 2019 року до участі у справі залучено Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП в якості співвідповідача (а.с.56).

Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 19 серпня 2019 року адміністративний позов задоволено частково.
Скасовано постанову інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП старшого лейтенанта поліції Капустинського Максима Юрійовича серії НК №591499 від 23.06.2019 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.5 ст.122 та ч.1 ст. 126 КУпАП. Справу про адміністративне правопорушення за ч.5 ст.122 та ч.1 ст.126 КУпАП відносно ОСОБА_1 повернуто в Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП на новий розгляд.
Рішення мотивоване тим, що відповідачем не надано доказів дотримання належної процедури притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач - інспектор роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП Капустинський Максим Юрійович оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В судове засідання сторони не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді в порядку, визначеному ст.268 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Так, судом з постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, винесеної інспектором роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП Капустинським М.Ю., серії НК №591499 від 23.06.2019, встановлено, що ОСОБА_1 23.06.2019 о 10 год. 29 хв., керуючи  транспортним засобом «AUDI A4» д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив зупинку по вул.Ковельська, 68-а, м. Луцьк на місці, позначеному дорожнім знаком 5.38 з додаванням таблиці 7.17 та розміткою 1.30, на вимогу не пред`явив посвідчення особи з інвалідністю та полісу обов`язкового страхування, чим порушив розділ 33, пункт 2.1 та пункт 2.4 ПДР України.
Вказаною постановою позивач притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.122, ч.1 ст.126 КУпАП, відповідно до ч.2 ст.36 КУпАП застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн.
ОСОБА_1 , вважаючи постанову інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП Капустинського Максима Юрійовича про накладення адмінісмтративного стягнення по справі про адміністративне правовопорушення серії НК №591499 від 23.06.2019 протиправною, звернувся до суду з вимогою про її скасування.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з п.8 ч.1 ст.23 Закону України “Про Національну поліцію” поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Пунктом 11 частини 1 статті 23 цього Закону визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України “Про дорожній рух”, встановлюють Правила дорожнього руху України (далі - ПДР України), затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (із змінами та доповненнями).
Відповідно до п.1.1 ПДР України - ці Правила відповідно до Закону України “Про дорожній рух” встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Згідно зі ст. 14 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Пунктом 1.9 ПДР України передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Розділом ІІ Правил визначено обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів.
Згідно з п.2.1 водій механічного транспортного засобу, зокрема, повинен мати при собі: а) посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії; б) реєстраційний документ на транспортний засіб; ґ) поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Пунктом 2.4 а) ПДР України встановлено обов`язок водія на вимогу поліцейського зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1 ПДР України.
Інформаційно-вказівний знак 5.38 ПДР України застосовується для позначення місць та майданчиків для стоянки транспортних засобів.
Табличка до дорожніх знаків  7.17 ПДР України «Особи з інвалідністю» означає, що дія знака 5.38 поширюється лише на мотоколяски і автомобілі, на яких установлено розпізнавальний знак «Водій з інвалідністю» відповідно до вимог цих Правил.
Розмітка 1.30 за ПДР України позначає місця стоянки транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю чи на яких установлено розпізнавальний знак  «Водій з інвалідністю».
Відповідальність за вчинення правопорушення, передбаченого ч.5 ст.122 КУпАП, настає в разі зупинки чи стоянки транспортних засобів на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю (крім випадків вимушеної стоянки), а так само створення перешкод водіям з інвалідністю або водіям, які перевозять осіб з інвалідністю, у зупинці чи стоянці керованих ними транспортних засобів, неправомірне використання на транспортному засобі розпізнавального знака "Водій з інвалідністю" та тягне за собою накладення штрафу від шістдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідальність за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП, настає в разі керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка") та тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Водночас відповідно до частини 2 статті 36 КУпАП якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень. 
Відповідно до ст.222 цього Кодексу, органи Національної поліції розглядають справи, зокрема, про порушення правил дорожнього руху, в тому числі за ч.5 ст.122, ч.1 ст.126 КУпАП.
Відповідно до п.10 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої  наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015, поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. 
В свою чергу, згідно з п.1 ст.247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Зазначена норма встановлює обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності. Оскільки позивач проти вчинення правопорушення заперечує, відповідач зобов`язаний подати докази на спростування таких заперечень.
В силу ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. 
Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч.ч. 2, 3 ст. 90 КАС України).

Судом встановлено, що позивач здійснив зупинку транспортного засобу поблизу супермаркету «ПАККО» на вулиці Ковельській у м. Луцьку Волинської області в зоні дії знаку 5.38 з табличкою 7.17 та розміткою 1.30, тобто на місці, позначеному для стоянки транспортних засобів, призначеному для осіб з інвалідністю. Наведені обставнини позивачем не заперечуються.
Вказане слугувало підставою для вимоги поліцейського про пред`явлення посвідчення особи з інвалідністю та документів, перелік яких передбачений п.2.1 ПДР України. Однак, позивачем не надано полісу (сертифікату) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Крім того, позивачем не пред`явлено посвідчення особи з інвалідністю.
Зазначене підтверджується відеоматеріалами з нагрудного реєстратора інспектора патрульної поліції, якими зафіксовано факт порушення ОСОБА_1 Правил дорожнього руху України.
Натомість, пояснення позивача, спрямовані на уникнення несприятливих для нього наслідків у зв`язку із притягненням до адміністративної відповідальності, не є беззаперечним доказом неправомірності дій інспектора.
Таким чином, приймаючи оскаржувану постанову про накладення адміністративного стягнення, відповідачем (інспектором) оцінено наявні докази, повно і об`єктивно досліджено всі обставини справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, як це передбачено ст. 252 КУпАП.
При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.5 ст.122, ч.1 ст.126 КУпАП, а доводами позивача, наведеними в позовній заяві, не спростовуються висновки інспектора.
Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що оскаржувана постанова складена повноважною особою, за своєю формою і змістом відповідає нормам чинного законодавства, розмір штрафу визначений в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених (ч.5 ст.122 КУпАП).
Доказів упередженості відповідача щодо позивача перед судом не доведено. Підстав для сумніву щодо об`єктивності відповідача щодо позивача не вказано.
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Наведені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, що призвело до ухвалення незаконного рішення, що підлягає скасуванню.

В силу частини 1 статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені статтею 286 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до частини 3 цієї статті за наслідками розгляду даної категорії справ суд має право: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; змінити захід стягнення в межах,  передбачених нормативним актом про відповідальність за  адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про залишення рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовної заяви без задоволення, що відповідає положенням ч.3 ст.286 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 242, 268, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

                                                       ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП Капустинського Максима Юрійовича задовольнити, а рішення Любешівського районного суду Волинської області від 19 серпня 2019 року у справі №162/506/19 – скасувати.
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Інспектора роти №3 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП Капустинського Максима Юрійовича, Управління патрульної поліції у Волинській області ДПП про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	І. І. Запотічний  	
Постанова складена в повному обсязі 25.02.2020.