ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/338/20 Справа № 207/702/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Савченко В. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 квітня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Адміністрація Південного району Кам`янської міської ради, Служба у справах дітей Південного району Кам`янської міської ради, про захист права власності, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку, –

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2018 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Адміністрація Південного району Кам`янської міської ради, Служба у справах дітей Південного району Кам`янської міської ради, про захист права власності, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Позовна заява, мотивована тим, що її матері, ОСОБА_5 на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

У зазначеному будинку, зареєстрована позивачка ОСОБА_4 , її колишній чоловік ОСОБА_1 , з яким ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 24.02.1990 року та відповідач, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітня донька ОСОБА_1 від другого шлюбу. Шлюб між позивачкою та відповідачем ОСОБА_1 , розірвано 20.04.2016 року. На даний час, ОСОБА_1 , разом зі своєю другою сім`єю, а саме, дружиною ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (донькою ОСОБА_2 від першого шлюбу) та ОСОБА_6 , мешкають у будинку її матері та з травня 2013 року, ОСОБА_1 не пускає власника житлового приміщення, ОСОБА_5 до будинку, замінив вхідний замок та відмовляється надати копію ключа і правовстановлюючі документи на будинок, через що всі документи прийшлось поновлювати. ОСОБА_5 , неодноразово вимагала від ОСОБА_1 повернути правовстановлюючі документи, звільнити належне їй житлове приміщення, виселитись і знятись з реєстраційного обліку, однак він не реагує на її вимоги та відмовляється звільнити будинок.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд: усунути ОСОБА_5 як власнику будинку АДРЕСА_1 , перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження щодо даного будинку шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_1 ; зняти ОСОБА_1 та малолітню ОСОБА_6 з реєстраційного обліку в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19.04.2019 року позовні вимоги задоволено.

Усунуто ОСОБА_5 , як власнику будинку АДРЕСА_1 , перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження щодо даного будинку шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_1 .

Знято ОСОБА_1 з реєстраційного обліку в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язано ОСОБА_1 зняти малолітню ОСОБА_6 з реєстраційного обліку у будинку АДРЕСА_1 з одночасною реєстрацією місця проживання за іншою адресою.

Додатковим рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14.08.2019 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.
Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не відповідає указаним вимогам закону.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_5 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказаний будинок належить їй на підставі договору дарування від 17.03.2005 року, укладеного між ОСОБА_7 , з однієї сторони, та ОСОБА_5 , з другої сторони, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського округу Жидковим В.Ю., та зареєстровано в реєстрі за № 1571 (а.с.15).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за реєстраційним № 107904714, 14.12.2017 року ОСОБА_5 зареєструвала право власності на вищевказаний будинок (а.с.16).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано 20.04.2016 року, про що Баглійським районним у місті Дніпродзежинську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 29 (а.с.26).

Відповідно до технічного паспорту виданого Обласним комунальним підприємством “Дніпродзежинське бюро технічної інвентаризації” 09.03.2005 року, власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 (а.с.17).

У вказаному житловому будинку, згідно домової книги (а.с.22-24) та довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 255 від 12.02.2018 року зареєстрованими значаться: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.28). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 206 від 25.04.2018 року (а.с.54) у будинку фактично мешкають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 112738697 від 03.02.2018 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с.30).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав їх обгрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що відповідачі, будучи зареєстрованими та проживаючи у спірному будинку, порушують законні права ОСОБА_5 , як власника майна будинку. Крім того, відповідач ОСОБА_1 має у власності інше нерухоме майно, у зв`язку з чим виселення та зняття з реєстраційного обліку малолітньої ОСОБА_6 не порушить права дитини на житло.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Приписами статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частинами другою та третьою статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно зі статтею 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР.

Відповідно до частини першої статті 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Як роз`яснив судам Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12.04.1985 року № 2 “Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України” при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Вирішуючи спір, колегія суддів звертає увагу, що стаття 157 ЖК УPCP має відсилковий характер саме до положень частини першої статті 116 ЖК УPCP, спірне житло належить позивачу на праві власності, у зв`язку з чим виселення членів сім`ї власника квартири згідно зі статтею 157 ЖК УPCP проводиться саме у випадках та на підставах, встановлених частиною першою статті 116 ЖК УPCP без надання іншого жилого приміщення.

Як встановлено судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, ОСОБА_5 є власником житлового будинку АДРЕСА_3 , що підтверджується матеріалами справи. Право позивачки вимагати усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів передбачено статтями 319, 391 ЦК України.

Статтею 319 ЦК України визначено здійснення права власності, а саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Колегією суддів установлено, що саме як член сім`ї власника - ОСОБА_1 був зареєстрований в спірній квартирі, тому у встановленому законом порядку набув право користування нею.

Звертаючись до суду з позовною заявою про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення відповідачів, позивач, як на правові підстави посилалася на норми ст.ст. 116, 157 ЖК УPCP.

Згідно зі статтею 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР.

Відповідно до частини першої статті 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Разом з тим, враховуючи положення статті 116 ЖК УРСР, позивачем на наведено та не підтверджено належними доказами, порушення відповідачами норм Житлового кодексу України, а саме обставин щодо систематичного порушення правил співжиття. Матеріали справи не містять належних доказів систематичного порушення відповідачами правила співжиття, вчинення дій які роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, не надано доказів прояву з боку відповідачів по відношенні до позивачки триваючої антигромадської поведінки, докази вжиття до відповідачів заходів попередження або громадського впливу на підставі відповідних процесуальних документів. Серед яких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності підстав для виселення відповідачів за ч.1 ст. 116 ЖК України, а заявлення позову передчасним.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне скасувати додаткове рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14.08.2019 року, яким вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судове рішення у цивільній справі” № 14 від 18.12.2009 року, у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 – задовольнити.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 квітня 2019 року та додаткове рішення Баглійського районного суду                          м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 серпня 2019 року – скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Адміністрація Південного району Кам`янської міської ради, Служба у справах дітей Південного району Кам`янської міської ради, про захист права власності, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку – відмовити у повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко