П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

05 лютого 2020 р.	м.Одеса	Справа № 484/5292/19	
Головуючий в 1 інстанції: Паньков Д.А.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
доповідача - судді Турецької І.О.,
суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною і скасування постанови та закриття справи про адміністративне правопорушення

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції (далі - Управління патрульної поліції) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення в сумі 255 грн. по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП від 08 листопада 2019 року серії ЕАК №1721252.
Також позивач просив закрити справу про адміністративне правопорушення, у зв`язку з відсутністю в його діях відповідного складу.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що наявність події адміністративного правопорушення є обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності, яка доводиться шляхом надання доказів.
Позивач пояснює, що, дійсно, перевищив швидкість руху у населеному пункті, але рухався на автомобілі не зі швидкістю як показав TruCAM 78 км/год., а зі швидкістю 68 км/год.
З показами радара TruCAM, яким би підтверджувався рух автомобіля позивача саме під його керуванням у момент вчинення правопорушення, поліцейський не ознайомив.
Також позивач вважає, що зазначені в оскаржуваній постанові відомості не відповідають пунктам затвердженої форми постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху , зафіксовані не в автоматичному режимі, затверджена наказом МВС України від 07.11.2015 року за №1395 (далі - Інструкція № 1395).

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив із того, що у нього відсутні сумніви у показниках швидкості, зафіксованих під час зупинки автомобіля на лазерному вимірювачі швидкості транспортних засобів TruCAM LTI 20/20 №ТС000726, оскільки відповідачем надано копію документації на підтвердження його відповідності вимогам законодавства Украни.
Указане свідчить про те, що позивач перевищив допустиму швидкість руху, а тому інспектор поліції цілком правомірно виніс оскаржувану постанову.
Також судом першої інстанції була проаналізована Інструкція № 1395 та зроблено висновок про непідтвердження доводів позивача про невідповідність спірної постанови пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, наведеної у додатку 5 до Інструкції № 1395.
Інші посилання позивача на порушення з боку суб`єкта владних повноважень при розгляді справи про адміністративне правопорушення, як зазначив суд, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач продовжує наполягати, що спірна постанова винесена поліцейським без проведення процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки йому було невідомо хто розглядає справу та за що він притягується до адміністративної відповідальності, а також розглянуто справу за його відсутності та нероз`яснення прав особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Далі апелянт зазначає, що поліцейському, який зупинив його автомобіль, він заперечив рух зі швидкістю 78 км/год. та, відповідно, вчинення адміністративного правопорушення. Результатом таких дій, на думку апелянта, мало бути складення протоколу про адміністративне правопорушення, відповідно до ч.5 ст.258 КУпАП, але суб`єктом владних повноважень, в порушення вимог вказаної норми, протокол складено не було.

Продовжує апелянт наполягати також і на тому, що зазначені в оскаржуваній постанові відомості не відповідають пунктам затвердженої форми постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до Інструкції № 1395.

Апелянт також вважає, що подані відповідачем докази суд не мав права залучати, оскільки вони не засвідчені в установленому законом порядку.

Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд справи, до суду апеляційної інстанції не з`явилися, що надає можливість, відповідно до статті 311 КАС України, розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції обставин справи та додержання норм матеріального і процесуального права, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Встановлені судом першої та апеляційної інстанцій обставини справи, свідчать про таке.

Під час несення служби на автомобільній дорозі М-21 «Виступовичі - Житомир - Могилів-Подільський» 296 км, у населеному пункті позначеному дорожнім знаком 5.45 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - Правила дорожнього руху) смт. Стрижавка, 08.11.2019 року екіпажем Управління патрульної поліції за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 (серійний номер ТС000726) було виявлено порушення Правил дорожнього руху.
Так, водій транспортного засобу ВАЗ 2107 з номерним знаком НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 78 км/год. при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті на 28 км/год., чим порушив п. 12.4 Правил дорожнього руху.
Після чого, водію було подано сигнал про зупинку транспортного засобу на підставі ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію».
Поліцейський підійшов до водія, ким виявився ОСОБА_1 , пояснив суть правопорушення, причину та підставу перевірки документів і попросив пред`явити документи, зазначені в п. 2.1 Правил дорожнього руху, на підставі ст. 32 ЗУ «Про Національну поліцію» та пункту 2.4 а) Правил дорожнього руху.
Встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме: порушення вимог п. 12.4 Правил дорожнього руху, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.122 КУпАП, було прийнято рішення про винесення відповідної постанови.
Поліцейський Ворнік Василь Павлович прийняв постанову про накладення адміністративного стягнення в сумі 255 грн. по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП серії ЕАК №1721252.

Не погоджуючись з вищевказаною постановою по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК №1721252 від 08 листопада 2019 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, проаналізувавши фактичні обставини справи та вірно визначивши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, прийняв законне та обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову.
Про законність та обґрунтованість судового рішення, свідчать наступні норми права.

Положеннями статті 14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Відповідно до пункту 12.4 Правил дорожнього руху у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.
Згідно з частиною 1 статті 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину <…….>,
-          тягне за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.
Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно зі статтею 252 КУпАП посадова особа оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Так, ОСОБА_1 , як в позовній заяві так і в апеляційній скарзі, зазначає про те, що він заперечував поліцейському рух на автомобілі зі швидкістю 78 км/год., оскільки, за ствердженням апелянта, він рухався зі швидкістю 68 км/год.
Тобто, суд апеляційної інстанції вважає, що апелянт ставить під сумнів правильність вимірювання швидкості лазерним вимірювачем TruCam LTI 20/20.

Перевіривши наявні в матеріалах справи докази, надані відповідачем, суд дійшов такого висновку.
В матеріалах справи наявний фотознімок та відеозапис, здійснений сертифікованим приладом TruCam LTІ 20/20 серійний № ТС000726 , на якому зафіксовано, що автомобіль позивача 08.11.2019 року об 11:06 год. рухався зі швидкістю 78 км/год. (а.с.44, 53).
При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 29 серпня 2012 року № UА-МІ/I-2903-2012 (а.с.46).
На підставі позитивних результатів державних приймальних випробувань Міністерством економічного розвитку і торгівлі України затверджений тип засобу вимірювальної техніки «Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCam», який було зареєстровано в державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером УЗ 197-12.
Матеріали справи також містять свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №22-01/13718, яке чинне до 21 грудня 2019 року та яким встановлено, що лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCam LTІ 20/20 №ТС000726 відповідає вимогам технічної документації на вимірювач (а.с.45).

Необхідно зазначити, що можливість використання виробу «TruCam LTІ 20/20» виробництва Laser Technology Inc, США також підтверджується наявністю виданого державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України експертного висновку (а.с.46 об.).
Так, лазерний вимірювач швидкості TruCam LT1 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів.
Для фіксації допустимих швидкісних режимів руху транспортних засобів на приладі встановлюється поріг допустимої швидкості руху. При цьому враховується похибка приладу ±2 км/год. Прилад дозволяє вимірювати швидкість на дистанціях від 15 м до 1200 м.
Правильність реалізації у приладі TruCam зазначеного алгоритму підтверджено за результатами державної експертизи у сфері криптографічного захисту інформації.
Застосування алгоритму шифрування AES забезпечує контроль цілісності інформації не тільки в самому приладі TruCam, але також в зашифрованих файлах, що скопійовані на будь-які інші електронні носії.
Зазначені властивості алгоритму унеможливлюють підробку змісту інформації про порушення правил дорожнього руху від моменту її фіксації приладом TruCam.

Отже, у колегії суддів відсутні сумніви у достовірності, визначеної, зазначеним приладом TruCam LTІ 20/20 №ТС000726, швидкості руху автомобіля 78 км/год., за кермом якого перебував позивач та, відповідно, порушення останнім правил дорожнього руху, а саме: вимог п. 12.4 Правил дорожнього руху, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.122 КУпАП.

Переходячи до інших доводів апеляції, слід зазначити таке.
Апелянт в апеляційній скарзі стверджує про те, що його заперечення поліцейському про скоєне адміністративне правопорушення мало бути наслідком складання останнім відповідного протоколу. Обґрунтовуючи такі доводи посилається на ч.5 ст.258 КУпАП.

Суд апеляційної інстанції, надаючи відповідь на вказаний довід апеляції, виходить з наступного.
Частиною 1 ст. 222 КУпАП передбачено, що органи Національної поліції уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені ч.1 ст.122 КУпАП.
Відповідно до ч.2 ст.222 КУпАП від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Згідно з ч. ч. 2, 3 ст.258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, а також порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису).
Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення.
Відповідно до ч.5 ст.258 КУпАП, якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі, або порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису). Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.
Процедура оформлення поліцейськими підрозділів патрульної поліції та поліцейськими, на яких покладаються обов`язки із забезпечення безпеки дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах, де тимчасово відсутня патрульна поліція, матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі визначається Інструкцією № 1395.
Пунктом 4 Інструкції № 1395 передбачено, що у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
<…> Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених частинами першою, другою і третьою статті 122 КУпАП <…> .
Відповідно до абз. 2 п. 5 Інструкції № 1395 поліцейські складають протоколи про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачені частинами четвертою і сьомою статті 121, частинами третьою і четвертою статті 122, статтями 122-2, 122-4, 122-5, частинами другою і третьою статті 123, статтею 124, частиною четвертою статті 127, статтями 127-1, 130, 139, частиною четвертою статті 140, 188-28 КУпАП.
Таким чином, з аналізу зазначених норм вбачається відсутність обов`язку поліцейського складати протокол у випадку вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, а тому посилання апелянта про необхідність складення протоколу про адміністративне правопорушення є помилковим.

Іншим доводом апеляції є те, що зазначені в оскаржуваній постанові відомості не відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до Інструкції № 1395.
Суд апеляційної інстанції проаналізувавши вказаний довід бажає зазначити таке.
Так, у пункті 3 спірної постанови зазначено посада, спеціальне звання та прізвище, ім`я, по батькові особи, яка розглядає справу, що відповідає додатку 5 до Інструкції № 1395.
Необхідності зазначення цих відомостей повністю без скорочень, як наполягає апелянт, Інструкція № 1395 не містить.
Аналіз наведених правових норм та обставин справи дають підстави для висновку, що зазначення поліцейським в оскаржуваній постанові неправильних або неповних даних не спростовує порушення позивачем Правил дорожнього руху.
Аналогічна правова позиція щодо неточних відомостей в постанові про притягнення особи до адміністративного правопорушення висловлена Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 537/1214/17 (провадження №К/9901/17897/18), а також у постанові від 24 грудня 2019 року у справі № 459/1801/17 (провадження № К/9901/21710/18).
Отже, в даному випадку основною та обов`язковою ознакою об`єктивної сторони правопорушення є протиправне діяння, факт вчинення якого підтверджено відео та фото матеріалами, відсутність яких би виключало склад наведеного адміністративного правопорушення.

Щодо доводів апеляції, що спірна постанова винесена поліцейським без проведення процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, що виразилось, зокрема, у нероз`яснення прав особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також розгляду справи за відсутності такої особи, слід зазначити таке.

Правопорушенням у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху властиво застосування процедури скороченого провадження, що не призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених в КУпАП (рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 року №5-рп/2015).
Крім того, апелянт, вказуючи на порушення процесуальних прав з боку суб`єкта владних повноважень, не наводить відповідних мотивів, що стало наслідком таких порушень. Наприклад, неможливості вчасно оскаржити спірну постанову до суду або інше.

Перевищення швидкості руху, як й інші правопорушення, характеризується певним ступенем суспільної небезпеки, яка є категорією об`єктивною й існує незалежно від її оцінки кимось. Саме рівень суспільної небезпеки служить тією головною ознакою, за якою класифікуються певні протиправні діяння та визначається їх належність до кримінальних, адміністративних, дисциплінарних чи інших правопорушень, а також встановлюється міра відповідальності за їх вчинення.

Колегія суддів вважає, що порушення вимог ч.1 ст.122 КУпАП, а саме: перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, є суспільно небезпечним та може призвести до тяжких наслідків.

У зв`язку з цим, вказаний довід апеляції не може бути прийнятий судом апеляційної інстанції.

І останнє на чому зупиняє свою увагу апелянт це те, що подані відповідачем докази суд не мав права залучати, оскільки вони не засвідчені в установленому законом порядку.
Так, як вбачається з матеріалів справи, відзив відповідача на позовну заяву, разом із доданими до нього документами, надійшов до суду поштою.
Відповідно до ч.6 ст.94 КАС України, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Тобто, з даної норми вбачається, якщо учасник справи ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу доказу, він повинен заявити клопотання про витребування оригіналу письмового доказу. У разі, якщо оригінал письмового доказу не поданий такий доказ не береться судом до уваги.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не заявляв клопотання про витребування оригіналу письмового доказу, у зв`язку із сумнівами поданої копії, а суд першої інстанції не ставив під сумнів відповідність поданої копії.
Отже, даний довід апеляції не приймається судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає, що усі перелічені доводи апеляції свідчать про бажання апелянта уникнути адміністративної відповідальності, оскільки факт вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, підтверджений належними та допустимими доказами.

Також, колегія суддів бажає звернути увагу на рішення Європейського суду з прав людини в справі «O'Halloran and Francis v. the United Kingdom» будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.
Отже, водій при керуванні автомобілем зобов`язаний, в першу чергу, дотримуватись вимог Правил дорожнього руху.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку щодо необґрунтованості доводів апелянта про відсутність його вини у вчиненні адміністративного правопорушення за порушення частини 1 статті 122 КУпАП, а відтак постанова у справі про адміністративне правопорушення від 08 листопада 2019 року серії ЕАК №1721252 прийнята на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, а тому скасуванню не підлягає.

Підсумовуючи викладене та враховуючи те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, є всі підстави, відповідно до статті 316 КАС України, для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною і скасування постанови та закриття справи про адміністративне правопорушення - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Доповідач - суддя                                                             І.О. Турецька

суддя                                                             Л.В. Стас

суддя                                                             Л.П. Шеметенко