Постанова                                      
Іменем України                                 
 
19 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 2610/19773/2012
провадження № 61-1780св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
особа, яка подала заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, - ОСОБА_3,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника    ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019 року у складі судді Піхур О. В. та постанову Київського апеляційного суду                   від 09 жовтня 2019 року  у складі колегії суддів: Голуб С. А., Ігнатченко Н. В., Таргоній Д. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2018 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року за нововиявленими обставинами.
 
Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 1999 року по 14 жовтня 2009 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 уклав шлюб із ОСОБА_3 .
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва                                    від 11 листопада 2014 року позов ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено.
Поділено спільне майно подружжя, а саме: визнано за ОСОБА_1 право власності на 9/20 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на 9/20 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини критої автомобільної стоянки АДРЕСА_2 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини критої автомобільної стоянки АДРЕСА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер. 
ОСОБА_4 вказував, що на день смерті   ОСОБА_2 ОСОБА_3 не було відомо ні про наявність позовної заяви ОСОБА_1 , ні про рішення суду першої інстанції. 
Після смерті ОСОБА_2 його дружина ОСОБА_3 набула право власності на 9/20 частин квартири АДРЕСА_1 , що було предметом позову, за результатами якого ухвалено заочне рішення судом першої інстанції від 11 листопада 2014 року.
Зазначені обставини дають підстави вважати, що ОСОБА_3 має бути залучена у справі як правонаступник після смерті свого чоловіка та відповідача у справі ОСОБА_2 .
У заяві про перегляд судового рішення суду першої інстанції за нововиявленими обставинами посилається на те, що місцевим судом при ухваленні рішення за результатами розгляду справи про поділ майна подружжя не було враховано наявність між сторонами шлюбного договору, що беззаперечно вказує на підстави для скасування такого рішення суду. Однак,  ОСОБА_3 про наявність такого шлюбного договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 стало відомо лише 07 вересня 2018 року, що, на думку  ОСОБА_3 , є підставою для перегляду рішення суду першої інстанції за нововиявленими обставинами. 
Враховуючи вищевикладене представник  ОСОБА_3 -                              ОСОБА_4 просив суд скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_1 до               ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року, у задоволенні заяви  ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року у цивільній справі № 2610/19773/2012 за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя за нововиявленими обставинами відмовлено.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що нововиявленою обставиною ОСОБА_3 вважає наявність між                                 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шлюбного контракту, проте про вказану обставину було відомо  ОСОБА_2 , а тому обізнаність або необізнаність з цією обставиною  його правонаступника не має юридичного значення для застосування положень статті 423 ЦПК України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі представник  ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду          від 12 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника  ОСОБА_3 -                                         ОСОБА_4 , витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 
 
У листопаді 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 лютого 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з порушенням норм процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції не повідомив    ОСОБА_2 про час і місце розгляду справи, тобто фактично позбавив його права на подання доказів (шлюбного договору) до ухвалення судом рішення по справі, що свідчить про порушення принципу змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.
Зазначає, що суди не врахували того, що П`ял я Лада дізналась про наявність шлюбного договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 05 серпня              1999 року лише 07 вересня 2018 року.
Також посилається на те, що під час розгляду цивільної справи про поділ майна подружжя ОСОБА_1 та її представник свідомо ввели суд в оману, не повідомивши про наявність вказаного шлюбного договору, а тому судом першої інстанції було застосовано норми, які не підлягали застосуванню, а саме норми, що регулюють питання спільної сумісної власності, та не застосовано норми, які підлягали застосуванню, зокрема, ті, що регулюють правовий режим майна подружжя відповідно до шлюбного договору.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У грудні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 від ОСОБА_1 у якому вказано, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада                 2014 року у цивільній справі № 2610/19773/2012 провадження                                  № 2/761/93/2014 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задоволено. 
Вирішено поділити спільне майно подружжя, а саме: визнати за                   ОСОБА_1 право власності на 9/20 частин квартири АДРЕСА_1 ; 
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 9/20 частин квартири АДРЕСА_1 ;  
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини критої автомобільної стоянки АДРЕСА_2 ; 
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини критої автомобільної стоянки АДРЕСА_2 ; 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі                 3 219 грн.
 
Вказане судове рішення набрало законної сили, в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувалось.
 
Про розгляді справи відповідач був повідомлений належним чином, проте, в судове засідання не з`явився, представника не направив, про розгляд цієї справи було також відомо і заявниці, оскільки саме через неї, як дружину відповідача, намагалися повідомити  ОСОБА_2 про цю справу та вручити копію рішення суду.
 
2. Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги представника  ОСОБА_3 - ОСОБА_4  на ухвалу Шевченківського районного суду      м. Києва від 05 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду                   від 09 жовтня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону  від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Положенням частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
 
Перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами має здійснюватися із дотриманням вимог статей 423-429 ЦПК України, які визначають підстави і порядок перегляду, коло суб`єктів звернення із заявою про перегляд судових рішень, об`єкти перегляду, а також компетенцію (процесуальні повноваження) судів, які здійснюють такий перегляд.
 
Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.
У пункті 1 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» роз`яснено, що перегляд судових рішень, що набрали законної сили за нововиявленими обставинами, є самостійною стадією цивільного процесу, в якому судом перевіряється наявність чи відсутність правових підстав для цього - юридичних фактів, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, хоча їх подання до суду могло потягти ухвалення іншого за змістом судового рішення.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.
 
Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі (пункт 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами»).
 
При вирішенні заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами суд з урахуванням змісту статті 423 ЦПК України має перевірити наявність підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами. Лише при перегляді рішення у випадку його скасування за нововиявленими обставинами суд зобов`язаний дати оцінку цим обставинам на наявність чи відсутність підстав для задоволення позову.
 
Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом (частина четверта статті 423 ЦПК України).
 
Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що   ОСОБА_2 - відповідачу по вказаній справі, було відомо про шлюбний контракт, оскільки він безпосередньо його укладав із ОСОБА_1 , а необізнаність заявника, правонаступника   ОСОБА_2 , про вказаний шлюбний договір, не є підставою для перегляду вказаного рішення за нововиявленими обставинами, відповідно до статті 423 ЦПК України.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на неповідомлення   ОСОБА_2 про розгляд справи не можуть бути прийняті судом, оскільки під час розгляду справи № 2610/19773/2012 за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції вчиняв дії для повідомленняОСОБА_2 про розгляд вказаної справи відповідно до Гаазької Конвенції про вручення за кордоном судових або позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року.
 
Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що  ОСОБА_2 не був повідомлений про розгляд вказаної справи, а тому не міг заявити суду про наявність шлюбного контракту, не можуть бути підставою для перегляду рішення суду першої інстанції за нововиявленими обставинами, оскільки ці доводи могли бути викладені в заяві про перегляд заочного рішення суду або в апеляційній скарзі на вказане рішення суду першої інстанції. 
 
При вирішенні вказаної справи колегія суддів виходить із того, що одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який вимагає, щоб коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини новий розгляд справи, провадження у якій було закінчено остаточним рішенням, можливий у зв'язку з нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження лише у разі необхідності виправлення суттєвих помилок правосуддя, коли така процедура застосовується у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Принцип юридичної визначеності передбачає повагу до остаточного судового рішення та полягає у тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення іншого рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України», заява № 4994/04 від 09 червня 2011 року, §§ 42-43).
 
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів не встановила.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення          від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). 
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 05 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович