Постанова
Іменем України
 
05 лютого 2020 року 
м. Київ
 
справа № 185/8862/16-ц
провадження № 61-38794св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), 
суддів: Жданової В.С., Ігнатенка В.М., Карпенко С. О., Тітова М.Ю., 
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
третя особа - Орган опіки і піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2017 року у складі головуючого судді Палюх Т. Д. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018 року у складі суддів: Петешенкової М. Ю., Куценко Т. Р., Макарова М. О., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
 
У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
На обґрунтування позову зазначало, що за умовами кредитного договору             № 0320/0908/45-034 від 19 вересня 2008 року, Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк»  (далі - ВАТ «Сведбанк») надало ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 25 000 доларів США зі сплатою 12, 5% річних з кінцевим терміном повернення до 19 вересня 2018 року. У забезпечення вказаного договору, відповідач згідно із іпотечним договором № 0320/0908/45-034-Z-1                           від 19 вересня 2008 року передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .
 
На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року право вимоги за договорами кредиту та іпотеки від 19 вересня 2008 року перейшло до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), яке відповідно до договору від 5 червня 2012 року передало право вимоги  за вказаними договорами  ПАТ «Альфа-Банк».
 
Посилаючись на те, що через неналежне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором щодо його своєчасного й повного погашення виникла заборгованість, загальний розмір якої станом на 26 вересня 2016 року складає 11 571, 02 доларів США, ПАТ «Альфа-Банк»  просило в рахунок зазначеної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу її на прилюдних торгах за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки предмета іпотеки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки під час проведення виконавчих дій.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в іпотечній квартирі проживає неповнолітній ОСОБА_2 , місце проживання якого визначено в судовому порядку, а тому за відсутності згоди органу опіки та піклування на відчуження такої квартири та з урахуванням  першочерговості забезпечення інтересів дитини, у задоволенні банку про звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» задоволено частково. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2017 року змінено в частині обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог.
 
Постанова апеляційного суду мотивована необґрунтованістю та недоведеністю вимог банку, оскільки в іпотечному договорі не передбачено такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як реалізація іпотечного майна шляхом проведення прилюдних торгів, а тому ПАТ «Альфа-Банк» позбавлений можливості вимагати застосування саме такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У липні 2018 року ПАТ «Альфа-Банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами  норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить  ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що у прохальній частині позову банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки, питання про їх виселення банком не порушувалося, а тому висновок місцевого суду щодо можливого порушення прав неповнолітнього, який проживає в іпотечній квартирі є помилковим. Крім того, при укладенні іпотечного договору, відповідач стверджувала, що у квартирі, яку вона передає в іпотеку банку малолітні чи неповнолітні діти не проживають та не зареєстровані, й відсутні малолітні чи неповнолітні особи, які мають право користування предметом іпотеки. Суд першої інстанцій не дослідив той факт, що саме за кредитні кошти було придбано іпотечну квартиру, а тому на час укладення договору іпотеки малолітній ОСОБА_2 не міг бути зареєстрований у вказаній квартирі, а тому його права порушені не були. Визначення місця проживання ОСОБА_2 саме в іпотечній квартирі свідчить про бажання боржника уникнути відповідальності за невиконання зобов`язань за кредитним договором. Суд апеляційної інстанції у свою чергу не дослідив належним чином умов договору іпотеки й залишив  поза увагою те, що відповідно до пункту 10.3 іпотечного договору банк має право обирати порядок звернення на предмет іпотеки, може звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити свої вимоги за рішенням суду. Крім того, згідно пункту 13 договору іпотеки взаємовідносини сторін, не передбачені цим договором, регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про іпотеку», чинним законодавством України, яким передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте, суди наведеного не врахували і дійшли до помилкових висновків про відмову в задоволенні позовних вимог.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі, матеріали даної справи  витребувано із суду першої інстанції.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи 
У поданому в листопаді 2018 року відзиві, ОСОБА_1 просить залишити касаційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» без задоволення, а  оскаржувані судові рішення без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів касаційної скарги та законність рішень судів першої та апеляційної інстанції, які цивільні права позивача не порушують та не обмежують його прав звернутися за виконанням рішення суду, яким з боржника та поручителя в солідарному порядку стягнуто заборгованість за кредитним договором.
Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Встановлено, що  19 вересня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0320/0908/45-034, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 25 000 доларів США зі сплатою 12,5% річних строком до 19 вересня 2018 року на придбання нерухомості.
 
З метою забезпечення цього договору, між сторонами 19 вересня 2008 року був укладений іпотечний договір № 0320/0908/45-034-Z-1, згідно якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .
 
15 травня 2012 року між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого право вимоги за вказаним договором кредиту та іпотечним договором, укладеними 19 вересня 2008 року перейшло до ПАТ «Дельта Банк».
 
15 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» уклало з ПАТ «Альфа Банк» договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно якого до позивача перейшло право вимоги за укладеними 19 вересня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 договором кредиту № 0320/0908/45-034 та договором іпотеки № 0320/0908/45-034-Z-1.
 
Через неналежне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором станом на 26 вересня 2016 року виникла заборгованість в розмірі 11 571, 02 доларів США, з яких 11 388, 74 доларів США - заборгованість по кредиту, 182, 28 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, у рахунок погашення якої банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 шляхом  проведення прилюдних торгів із визначенням початкової ціни, встановленої на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки предмета іпотеки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки під час проведення виконавчих дій.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 ЦК України  та позасудові (статті 17-19 ЦК України).
 
Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
 
З огляду на вказане Закон України «Про іпотеку»  визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
 
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону України «Про іпотеку») є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).
 
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону України «Про іпотеку»): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 вказаного Закону.
 
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19.
 
У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).
 
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
 
У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку»). Положення вказаної частини не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону України «Про іпотеку»).
 
Вимога, встановлена частиною першою статті 35 ЗаконуУкраїни «Про іпотеку», не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя статті 35 Закону України «Про іпотеку» ).
 
Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку»).
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 36 цього Закону) не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 вказаного Закону). Це означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку», способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 вказаного Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.
 
Згідно з частиною другою статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 вказаного Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 цього Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону України «Про іпотеку», не передбачили. Судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 вказаного Закону.
 
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Згідно зі статтею 6 цього Кодексусторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
 
Відповідно до статті 628 ЦК Українизміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Згідно зі статтею 629 ЦК Українидоговір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Як установлено судами, відповідно до пунктів 10, 12 іпотечного договору від 19 вересня 2008 року № 0320/0908/45-034-Z-1 за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених способів стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема за рішенням суду (пункт 12.1 договору), у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (пункт 12.2 договору ); згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене у пунктах 12.3,1, 12.3.2 цього пункту договору (пункт 12.3 договору).
 
З огляду на зазначені висновки щодо застосування статей 35, 36, 37, 38 і 39 Закону України «Про іпотеку», враховуючи обов`язковість договору для сторін (стаття 629 ЦК України), сторони, визначаючи його умови, реалізували принцип свободи договору (пункт 3 частини першої статті 3, стаття 627 ЦК України).
 
Відповідні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (провадження № 14-11цс18) та від 29 травня 2019 року у  справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не врахував зазначених вимог законодавства, належним чином не дослідив умови укладеного між банком та відповідачем іпотечного договору, не звернув уваги на те, що ПАТ «Альфа-Банк» звертаючись до суду з цим позовом обрав один із наведених способів звернення стягнення на предмет іпотеки і просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом  проведення прилюдних торгів, що відповідає положенням договору іпотеки та статтям 39, 41-47 Закону України «Про іпотеку», унаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що ПАТ «Альфа-Банк» не вправі вимагати застосування такого способу звернення у судовому порядку.
 
Отже, висновок апеляційного суду ґрунтується на неправильному тлумаченні змісту умов договору іпотеки.
Крім того, поза увагою апеляційного суду залишилось те, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2016 року позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 19 вересня 2008 року № 0320/0908/45-034 в сумі 12 200,67доларів США, яка складається з заборгованості по кредиту - 11 655,50 доларів США, заборгованості по відсоткам - 214, 57 доларів США, пені за рік - 330, 60 доларів США. Апеляційним судом не з`ясований дійсний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором, не перевірено чи виконане зазначене рішення. Вказані обставини мають важливе значення для вирішення цієї справи.     
Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії», № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
В силу положень статті 400 ЦПК Українищодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій. 
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
 
За таких обставин, постанова суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та прийнята з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства «Альфа-Банк»  задовольнити частково.
 
Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий 	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. С. Жданова   В. М. Ігнатенко  	
 	С. О. Карпенко   М. Ю. Тітов