ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 січня 2020 року           справа №200/9751/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Геращенко І.В., Сухарьок М.Г., секретар судового засідання Антонюк А.С., за участю представника позивача – Мендрух О.М., представника відповідача – Помалюк І.В., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління  ДФС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року (повний текст складено 31 жовтня 2019 року в м. Слов`янськ) у справі № 200/9751/19-а (суддя І інстанції – Стойка В.В.) за позовом Приватного підприємства “Агропромбуд”  до   Головного управління  ДФС у Донецькій області про визнання  протиправним та скасування   податкового повідомлення-рішення,-  

                                                              В С Т А Н О В И В:

05 серпня 2019 року Приватне підприємство “Агропромбуд” звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Донецькій області, про визнання протиправним та скасування податкового  повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Донецькій області №0006121414  від 30.07.2019 року.
В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на безпідставність висновків акту перевірки податкового органу та прийнятого на його підставі податкового повідомлення-рішення №0006121414  від 30.07.2019 року, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам, суперечать вимогам чинного законодавства України, містять недостовірні дані, є необґрунтованими та безпідставними, а тому підлягають скасуванню.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року у справі № 200/9751/19-а позов задоволено, внаслідок чого визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення  № 0006121414  від 30.07.2019 року.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що операції з контрагентом ТОВ “Синтез-Ойл Трейд” не мали реального товарного характеру та як наслідок, оформлені первинними документами, що суперечать законодавчим та нормативним актам та є такими, що не мають юридичної сили і доказовості, так як наслідок, складені без фактичного здійснення господарської операції.   
Позивачем на адресу суду надіслано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, проти чого заперечував представник позивача, наголошуючи на законності прийнятого судом першої інстанції рішення.                                                                                                    Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що Позивач – Приватне підприємство “Агропромбуд” зареєстроване у якості юридичної особи, ідентифікаційний код 30074569, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи (85300, Донецька область, м. Покровськ, вул. Шосейна, б. 167).
Приватне підприємство “Агропромбуд” є платником податку на додану вартість згідно свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість Серія А00 №292247.
Головним управлінням ДФС у Донецькій області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Приватного підприємства “Агропромбуд” з питань достовірності формування та віднесення сум з ПДВ до податкового кредиту в декларації з ПДВ по взаємовідносинам з контрагентом-постачальником ТОВ “Синтез-Ойл Трейд” (тепер ТОВ “Мирча”)  за серпень 2018 року, за результатами якої складено акт від 26.06.2019 року №657/05-99-14-14/30074569.
За результатами проведеної перевірки відповідачем встановлено порушення вимог пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, пп. 14.1.191 п. 14.1 ст. 14, пп. 14.1.202 п. 14.1 ст. 14, пп. 14.1.203 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1 ст.44, п. 198.1 ст. 198, п. 198.2 ст. 198, п. 198.3 ст. 198, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI (зі змінами і доповненнями), в результаті чого занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за серпень 2018 року у сумі 140 657,0 грн.  
В акті зазначено, що по операціям між ПП “Агропромбуд” та ТОВ “Синтез-Ойл Трейд” за серпень 2018 року, не відбувся перехід права власності та як наслідок отримання послуг. Операції не мали реального характеру та оформлені первинними документами, що суперечать законодавчим та нормативним актам та є такими, що не мають юридичної сили і доказовості.
Позивачем на акт перевірки Головного управління ДФС у Донецькій області від 26.06.2019 року №657/05-99-14-14/30074569 до відповідача надані заперечення в яких позивач просив прийняти обґрунтоване рішення щодо визначення грошових зобов`язань ПП “Агропромбуд” з додатковими документами.
Листом Головного управління ДФС у Донецькій області від 25.07.2019 року №59584/10/05-99-14-14 позивачу надана відповідь на заперечення, в якій зазначено, що   акт перевірки від 26.06.2019 року №657/05-99-14-14/30074569 складений відповідно до вимог чинного податкового та іншого законодавства є правомірним.
На підставі висновків акту перевірки контролюючим органом прийняте податкове повідомлення-рішення від 30.07.2019 року №0006121414 про збільшення суми грошового зобов`язання з ПДВ на 140 657,00 грн., 70328,50 грн. штрафна санкція.
Правомірність прийнятого   податкового повідомлення-рішення є предметом спору в даній справі.
         Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.
Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (п.1.1. ст. 1 Податкового кодексу України).
Висновок податкового органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства ґрунтується на тому, що перевіркою не встановлено факту реального здійснення господарських операцій ПП “Агропромбуд” з придбання нафтопродуктів   у контрагента-постачальника ТОВ “Синтез-Ойл Трейд” за серпень 2018 року, які включені до складу податкового кредиту серпня 2018 року на суму ПДВ 140 657,00 грн.
Платники податку на додану вартість, об`єкти, база та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету визначені розділом 5 Податкового кодексу України.
Поняття платників податку на додану вартість, умови реєстрації платника податку на додану вартість визначені статтею 180 Податкового кодексу України.
Порядок визначення бази оподаткування встановлений статтею 188 Податкового кодексу України.
Пунктом 188.1. статті 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів, крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів і збору на обов`язкове державне пенсійне страхування на послуги стільникового рухомого зв`язку).
Сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду (пункт 200.1. статті 200 Податкового кодексу України).
Отже, визначення податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету у звітному періоді залежить від розміру задекларованих податкових зобов`язань та податкового кредиту
Згідно з пункту 14.1.27 статті 14 ПК України витратами є сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
Пунктом 138.2 статтею 138 ПК України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов`язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.
Згідно пп. “а” п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Пунктом 198.2 ст.198 Податкового кодексу України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається:  - дата тієї події, що відбулася раніше: - дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; - дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
У відповідності до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Таким чином, підставами для виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту є оплата товарів/послуг та отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Згідно п. 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України, податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
Відповідно до абз. 1 та 2 п. 201.10 ст. 201 вказаного Кодексу при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Тобто, з фактом реєстрації контрагентами (продавцями товарів/послуг) податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних у позивача виникло право на включення сум ПДВ до складу податкового кредиту.
Судом встановлено, що спірній господарській  операції були складені та зареєстровані податкові накладні, що не заперечується сторонами, а тому зазначена обставина не є спірною. 
Пунктом 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).
Разом, з тим, в акті перевірки не зазначено, що податкові накладні не були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.
У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначені Законом України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” від 16 липня 1999 року №996-ХІV (надалі – Закон № 996).
Визначення основних термінів, що вживаються в цьому законі міститься у статті 1 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність Україні”. Згідно цієї статті, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; фінансова звітність являє собою бухгалтерську звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період.
Згідно зі статтею 3 Закону № 996 метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Частина 2 даної статті передбачає, що бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Судом встановлено, що 15.05.2018 року між ТОВ “Синтез-Ойл Трейд” (Постачальник) та ПП “Агропрмбуд” (Покупець) укладено договір поставки №6/05-2018.
Відповідно до 1.1. Договору постачальник зобов`язується поставити покупцю нафтопродукти узгодженими партіями, а покупець зобов`язується сплатити їх і прийняти а асортименті, кількості згідно з поданими заявками, узгодженими з постачальником. Обсяг нафтопродуктів для поставки за цим договором: бітум нафтовий дорожній в`язкий БНД 60/90 ДСТУ 4044-2001, 500 тон.
Згідно п. 3.1 Договору відвантаження товару за цим договором здійснюється залізничним транспортом, автомобільним транспортом покупця або автомобільним транспортом постачальника за домовленістю.
Відповідно п. 3.2 Договору поставки товару здійснюється окремими партіями. Постачальник і покупець погоджують можливість постачання кожної партії товару. При цьому узгоджується найменування та кількість товару, що поставляється поставка товару залізницею здійснюється протягом 3-х робочих днів з моменту надходження оплати на розрахунковий рахунок постачальника. Поставка товару автомобільним транспортом покупця здійснюється протягом 2-х робочих днів з моменту надходження оплати на розрахунковий рахунок постачальника.
Виконання зазначеного договору підтверджується наступними документами: - рахунками на оплату № 64 від 13.08.2018 року, № 71 від 22.08.2018 року; - видатковим накладними № 66 від 13.08.2018 року, № 73 від 22.08.2018 року; - товарно-транспортними накладними № 13/08-1 від 13.08.2018 року, № 22/08-1; - платіжними дорученнями № 797 від 16.08.2018, № 801 від 20.08.2018, № 863 від 03.09.2018; - податковими накладними № 11 від 13.08.2018року, № 18 від 22.08.2018 року; - копією  журналу обліку вантажів; - картками складського обліку; - звітом про рух матеріалів; - актами про переробку матеріалів.
Використання придбаного у ТОВ “Синтез-Ойл Трейд” бітуму  у серпні 2018 року підтверджено договорами  та довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за 2018 рік, та актами приймання виконаних будівельних робіт за 2018 рік.
З наведеного вбачається, що ланцюг від постачання товару зі сторони ТОВ “Синтез-Ойл Трейд” до його реалізації зі сторони ПП “Агропромбуд” за окремими договорами виконання робіт/послуг, цілком простежується, що належним чином підтверджується відповідними документами.
В свою чергу, листом Головного управління ДФС у Донецькій області від 06.08.2018 року №32896/10/05-99-14-14 у ПП “Агропромбуд” було запитано копії документів, що безпосередньо стосуються господарських відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків із ТОВ “Сінтез-Ойл Трейд”, а також щодо використання у власній господарській діяльності продукції, придбання якої документально оформлено у відносинах із зазначеним платником податків. Проте конкретного переліку документів відповідачем у зазначеному листі не вказано.
На підставі зазначеного запиту позивачем було надано перелік документів, що є вичерпним, адже, зі змісту запиту від 10.12.2018 року не вбачається чіткого опису документів, які потрібні саме органам ДФС для проведення перевірки належним чином.
Разом з цим, суд зазначає, що значна частина первинної документації, що підтверджує реальність господарської операції, створюється і зберігається саме у постачальника. 
Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт наявності у позивача податкових накладних, що підтверджують його право на формування податкового кредиту, а також всіх необхідні первинних бухгалтерських документів, які підтверджують факт отримання та подальшого використання у господарській діяльності товарно-матеріальних цінностей, поставлених за договором постачання від 15.05.2018 року 6/05-2018. Відтак, позивач наданими доказами підтвердив реальність господарських операцій згідно вищевикладеного договору та первинних документів.
Суд зазначає, що поняття “добросовісний платник”, яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи. Відтак платник не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.
Щодо твердження податкового органу про відсутність в товарно-транспортних накладних номеру резервуара, номеру та дати довіреності, на отримання товару, суд зазначає, наступне. 
Згідно п. 11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту № 363 від 14.10.1997 року основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.
Товарно-транспортна накладна може оформлюватись суб`єктом господарювання без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.
Дійсно, надані позивачем товарно-транспортні накладні мають деякі дефекти заповнення.
Разом з цим для позивача товарно-транспортна накладна взагалі не є первинним бухгалтерським документом. Суд погоджується з доводами позивача, оскільки вищенаведеними Правилами перевезення вантажів встановлено, що товарно-транспортна накладна це  єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.
Тобто товарно-транспортні накладні є обов`язковим первинним документом у випадку надання послуг перевезення, вона є обов`язковим документом для водія юридичної особи або фізичної особи-підприємця, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах.
Відсутність товарно-транспортних накладних на транспортування продукції в інших господарських операціях не може автоматично свідчити про безтоварність продажу такої продукції за наявності інших належних доказів. Тому певні недоліки складання цих ТТН або їх відсутність не тягне для позивача негативних наслідків.    
Щодо оформлення документів по придбанню товару без довіреностей, судом зазначено.
Наказом Міністерства фінансів України від 30.09.2014 року №987 “Про внесення змін до Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та визнання такими, що втратили чинність, наказів Міністерства фінансів України від 16 травня 1996 року №99 та від 24 березня 2000 року №61” скасовано Наказ Міністерства фінансів України від 16 травня 1996 року № 99 “Про затвердження Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей”, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 12 червня 1996 року за № 293/1318 (із змінами) та від 24 березня 2000 року № 61 “Про затвердження Порядку ведення консолідованого бухгалтерського обліку промислово-фінансовими групами”, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 11 квітня 2000 року за № 222/4443 (із змінами).
Щодо посилання відповідача на відсутність заявки покупця з зазначенням адреси поставки, актів звірки взаємних розрахунків на підтвердження взаємних розрахунків між підприємствами-контрагентами, а також паспортів якості суд вважає їх неспритними, оскільки вони не є документами первинного бухгалтерського обліку.  
Ненадання  до перевірки  журналу реєстрації проведення вимірювань нафтопродуктів (нафти) у резервуарах за формою N 7-НП  само по собі  не може бути підставою для визнання   господарської операції безтоварної. 
Посилання відповідача на нікчемність правочину вчиненого позивачем із посиланням на статті 203, 207, 215 Цивільного кодексу України також не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаним судом недійсним (презумпція правомірності).
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 “Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними” визначений перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок (стаття 228 ЦК України): правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочин, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.
За змістом ст. 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Таким чином, для визнання правочину нікчемним з підстав порушення публічного порядку, суду слід встановити обставини, які б свідчили про наявність умислу у сторін при укладанні такої угоди на досягнення мети, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства та водночас суперечить моральним засадам суспільства.
Факт ухилення суб`єктом господарювання від сплати власних податкових зобов`язань може бути підставою для визнання правочину таким, що порушує публічний порядок, однак, суд звертає увагу, що для встановлення даного факту він має бути підтверджений належними та допустимими доказами, зокрема, податковими вимогами, надісланими сторонам угоди, у зв`язку з несплатою ними сум податкових зобов`язань, а також вирок суду з кримінальної справи про засудження осіб за ухилення від сплати податків.
Несплата податків є порушенням чинного податкового законодавства, однак, несплата податків однією із сторін за договором, чи сплата не в повному обсязі не є беззаперечним підтвердженням наявності у позивача при укладанні та виконанні спірної угоди мети на ухилення від сплати податків.
Натомість відповідачем не надано суду жодних доказів, що б підтверджували факт ухилення позивачем від сплати податкових зобов`язань.
Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 “Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними” визначений перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок (стаття 228 Цивільного кодексу України): правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочин, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.
Під час розгляду даної адміністративної справи відповідачем будь-яких доказів на предмет того, що позивач чи його контрагент - ТОВ “Синтез-Ойл Трейд” був залучений до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним формуванням податкового кредиту та валових витрат, чи доказів того, що йому було відомо або ж повинно було бути відомо про протиправну діяльність його постачальника не надано, а судом таких доказів не встановлено.
Доводи відповідача про порушене кримінальне провадження за ч.2 ст. 191 КК України щодо контрагента ТОВ “Мірча” (ТОВ “Сінтез-Ойл) суд не приймає до уваги, оскільки це не є належним доказом у розумінні приписів Кодексу адміністративного судочинства. Вирок  по зазначеному  кримінальному провадженні на час розгляду справи відсутній. Крім того,   зазначене кримінальне провадження не стосується господарських правовідносин з позивачем.   
Суд зазначає, що законодавцем визначено єдину підставу виникнення права у платника податку на отримання податкового кредиту, пов`язану з отриманням таким платником податкової накладної, оформленої належним чином із зазначенням усіх обов`язкових реквізитів, визначених Податковим кодексом України, та видану суб`єктом підприємницької діяльності, зареєстрованим платником податку на додану вартість.
Враховуючи положення Закону України “Про бухгалтерський обліку та фінансову звітність в Україні”, а також приведені норми податкового законодавства, суд зазначає, що податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Також слід зазначити, що відповідно до ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Нормативними актами України не передбачена відповідальність юридичної особи за зобов`язаннями іншої юридичної особи, у тому числі і по зобов`язанням контрагента, чи по зобов`язанням контрагента постачальника позивача.
Відповідно, платник податку (покупець) не несе відповідальність за наслідки невиконання контрагентом обов`язків з декларування своїх податкових зобов`язань та несплати податку до бюджету. Відповідальність за допущені податкові правопорушення, в такому випадку, несе безпосередньо правопорушник.
Таким чином, доводи відповідача, не приймаються до уваги, оскільки спростовуються обставинами, встановленими судом під час розгляду справи, та не ґрунтуються на чинному законодавстві.
Згідно з вищенаведеними положеннями законодавства підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення господарських операцій з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, за умови їх підтвердження належним чином складеними первинними документами.
З матеріалів перевірки не вбачається порушення вимог Податкового кодексу України позивачем, а отже відповідальність за можливе не перерахування податку, сплаченого позивачем своєму контрагенту, до бюджету, є відповідальністю виключно такого контрагента.
Суд зазначає, що обставини справи свідчать про те, що спірні господарські операції позивача з його контрагентом є реальними, факт їх вчинення та наявність ділової мети їх вчинення підтверджується належними доказами, що наявні в матеріалах справи.
Отже, в даному випадку, обставини справи та зібрані у ній докази у їх сукупності свідчать про те, що господарські операції позивача з його контрагентом мали товарний (реальний) характер, вчинений в межах та з метою господарської діяльності суб`єктів господарювання.
Крім того, судом було встановлено, що податковим органом не надано належних доказів на підтвердження того, що контрагент позивача не мав адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань по господарських операціях на час їх виконання, відсутності фактичних дій, спрямованих на виконання взятих зобов`язань чи відсутність можливостей залучення до виконання зобов`язань третіх осіб.
Суд зазначає, що порушення податкового законодавства контрагентом платника податків не може бути підставою для обмеження права покупця на податковий кредит за умови реальності господарської операції.
У податковому праві визначається критерій добросовісності платника, який передбачає законність дій платника у сфері податкових правовідносин (у тому числі і щодо формування даних податкового обліку), доки це не спростовано у порядку, встановленому Податковим кодексом України.
Судом було встановлено, що позивач наданими доказами підтвердив реальність здійснення господарських операцій по взаємовідносинам із своїм контрагентам.
Крім іншого, суд звертає увагу відповідача, що невиконання контрагентом позивача власних податкових зобов`язань перед бюджетом, тягне відповідну відповідальність саме для них і не може вважатися підставою для відповідальності позивача.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправних та скасування податкового повідомлення-рішення відповідача від 30.07.2018 року №0006131414.
За приписами частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Цей критерій вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, в даному випадку, зокрема заперечення суб`єкта господарювання щодо висновків перевірки, яка проведена без його участі. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
При викладених обставинах, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу Головного управління  ДФС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року у справі № 200/9751/19-а - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року у справі № 200/9751/19-а - залишити без змін.
Повне судове рішення складено 23 січня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Головуючий          суддя                                                                                 А.А. Блохін
Судді                                                                                                               І.В. Геращенко
                                                                                                              М.Г. Сухарьок