ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" лютого 2020 р.                        м.Київ                     Справа№ 910/12843/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Яковлєва М.Л.
суддів:            Тищенко А.І. 
          Куксова В.В. 

за участю секретаря судового засідання: Короля Д.А. 

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 04.02.2020 року у справі №910/12843/19 (в матеріалах справи).
      
Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги  Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»                         
на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2019, повний текст якого складено та підписано 
у справі №910/12843/19 (суддя Ярмак О.М.)
за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»                                                                                                 
до Українсько-Літовського спільного підприємства «Ельдія» в особі Філії Інтернет Продажі України                          
про стягнення 221 550,29 грн.                                                                                                                                                                                                                                                                                В С Т А Н О В И В :
У вересні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Українсько-Літовського спільного підприємства "Ельдія" в особі Філії Інтернет Продажі України (далі-відповідач) 221 550,29 грн заборгованості за договором б/н від 07.04.2011. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено грошове зобов`язання за укладеним між сторонами спору кредитним договором б/н від 07.04.2011, що призвело до виникнення у відповідача перед позивачем заборгованості, факт порушення зобов`язання зі сплати якої встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 17.03.2015 у справі № 910/27507/14.
Приймаючи до уваги невиконання вказаного вище судового рішення позивач звернувся до господарського суду із вимогами про стягнення з відповідача 82 827,48 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, 132 910,54 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, 5 812,27 грн заборгованості по комісії за користуванням кредитом.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.11.2019 у справі №910/12843/19 в задоволенні позову відмовлено повністю. 
Приймаючи вказане судове рішення суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено обґрунтованості підстав на які він посилається заявляючи свої позовні вимоги.    
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2019 у справі №910/12843/19 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.                                                 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що оскаржуване судове рішення є необґрунтованим, прийняте з неповним з`ясуванням та за недоведеності обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.
Також, скаржник стверджує, що судом першої інстанції при вирішенні даного спору помилково не враховано правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17, та довільно витлумачив зміст постанови Великої Палати Верховного Суду №310/11534/13-ц від 04.07.2018 і №342/180/17 від 03.07.2019.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.12.2019, справу №910/12843/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Тищенко А.І., Шаптала Є.Ю.                   
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.12.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2019 у справі №910/12843/19; розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2019 у справі №910/12843/19 призначено на 04.02.2020 о 09:20 год.
У зв`язку з перебуванням судді Шаптали Є.Ю., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці з 03.02.2020- 05.02.2020, розпорядженням керівника апарату суду №09.1-08/423/20 від 31.01.2020 призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/12843/19.
Так, за наслідками проведення перерозподілу справи №910/12843/19, відповідно до витягу з протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів від 31.01.2020 визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Куксов В.В., Тищенко А.І.                                                                                                                                                                                                                                     
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2020 апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2019 у справі №910/12843/19 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Куксов В.В., Тищенко А.І.; розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2019 у справі №910/12843/19 ухвалено здійснювати у раніше призначеному судовому засіданні 04.02.2020 о 09:20 год.
03.02.2020 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог законодавства України.
04.02.2020 представник скаржника в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, а оскаржуване судове рішення скасувати.
Представники відповідача в даному судовому засіданні заперечили проти вимог апеляційної скарги та підтримали доводи викладенні у відзиві на апеляційну скаргу.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду першої інстанції, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення не підлягає скасуванню чи зміні, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 07.04.2011 відповідачем було подано заяву про відкриття поточного рахунку в ПАТ КБ ,,Приватбанк".
За змістом заяви, банк за наявності вільних грошових ресурсів здійснює обслуговування кредитного ліміту клієнта за рахунок кредитних коштів у межах ліміту, про розмір якого банк повідомляє клієнту на свій вибір або у письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв`язку банку та клієнта. Порядок встановлення, зміни ліміту, погашення заборгованості та розмір відсоткової ставки за користування кредитним лімітом регламентуються Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, що розміщені в мережі Інтернет на сайті www.privatbank.ua, які разом з цією анкетою (заявою) складають Договір банківського обслуговування.
У відповідності до заяви, відповідач просив відкрити йому поточний рахунок № НОМЕР_1 в гривні та картковий рахунок № НОМЕР_2 в гривні.
Підписавши цю заяву, відповідач приєднався і погодився з умовами, викладеними в Умовах і Правилах надання банківських послуг, Тарифах ПриватБанку, що розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.
Зазначені ,,Умови та правила надання банківських послуг" розміщені в мережі Інтернет на сайті банку.
Також в заяві вказано, що ,,Умови та правила надання банківських послуг" актуалізуються не частіше 1 разу на місяць з обов`язковою публікацією на сайті банку до 25-го числа місяця, що передує змінам. Усі клієнти повинні в обов`язковому порядку виконувати вимоги цього документа й ознайомлюватись із внесеними            змінами.
Згідно із ч.1      ст.207 Цивільного кодексу України договір вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялись сторони.
За правовою природою вказаний договір, укладений шляхом приєднання до запропонованих банком умов та тарифів, є змішаним договором банківського рахунку та кредитного договору, який не суперечить нормам чинного законодавства України, оскільки сторонами були здійсненні всі необхідні дії, які спрямованні на придбання, припинення або зміну цивільних прав та обов`язків, що за змістом ч.1      ст.202 Цивільного кодексу України      вказує на вчинення двостороннього договору, складовими якого виступають заява про приєднання до "Умов та правил надання банківських послуг та тарифами банку" з якими відповідач ознайомлений, про що свідчить його підпис на відповідній заяві.
Відповідно до ч.1      ст.634 Цивільного кодексу України      договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною 1      статті 1054 Цивільного кодексу України      визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1      ст.628 ЦК України).
Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (ст.ст.      11,      626 ЦК України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (ст.526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (ст.525 ЦК України).
Відповідно до ст.ст.1048,      1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) та сплатити відсотки за користування коштами у строк та в порядку, що встановлені договором.
В силу положень ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як свідчать матеріали справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 17.03.2015 у справі №910/27507/14 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку ,,Приватбанк" до Українсько - літовського спільного підприємства ,,Ельдія" в особі філії ,,Інтернет продажі України" про стягнення 57 030,70 грн, яке станом на момент подання позову у даній праві набрало законної сили встановлено наступне:
Відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за договором банківського обслуговування (заявки), у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість за кредитом - 37 592,98 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 11 766,54 грн, заборгованість по комісії за користування кредитом -            2 846,17 грн.  
Відповідно до п. 3.18.2.3.4. «Умов та правил надання банківських послуг» банк при порушенні клієнтом будь-якого із зобов`язань, передбаченого цим розділом «Умов та правил надання банківських послуг» має право, змінити умови кредитування - вимагати від клієнта дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за кредитом в повному обсязі шляхом направлення повідомлення. При цьому, згідно з ст.      212,      611,      651 Цивільного кодексу України, по зобов`язанням, строки виконання яких не настали, строки вважаються такими що настали у вказану у повідомленні дату. В зазначену дату клієнт зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, проценти за фактичний строк його користування, повністю сплатити інші зобов`язання.
19.10.2014 позивач направив відповідачу претензію від 06.10.2014 №10407К3V0S198 з вимогою про погашення заборгованості за договором банківського обслуговування б/н від 07.04.2011 (заявки).  
Зважаючи на встановлений факт порушення відповідачем зобов`язання за договором банківського рахунку (заявки) в частині повернення кредитних коштів і сплати процентів та комісії за користування кредитом у строки встановлені Умовами та правилами надання банківського рахунку, який відповідачем не спростований належним чином, суд дійшов висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 37 592,98 грн заборгованості за кредитом, 11 766,54 грн      заборгованості по процентам за користування кредитом, 4 825,01 грн пені за несвоєчасність виконання зобов`язань, 2 846,17 грн заборгованість по комісії за користування кредитом.
Таким чином, враховуючи положення ч.4 ст.75 ГПК України обставини встановленні у справі №910/27507/14 мають преюдиційне значення та не доказуються при розгляді даної справи.   
У зв`язку з не виконанням рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2015 по справі №910/27507/14 позивачем донараховано відповідачу 82 827,48 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, 132 910,54 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, 5 812,27 грн заборгованості по комісії за користуванням кредитом.
В силу вимог      ст.526 Цивільного кодексу України      зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього      кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ч.1      ст.598 Цивільного кодексу України      зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Відповідно до ч.ч.1, 2      ст.1054 Цивільного кодексу України      за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За частиною першою      статті 1049 Цивільного кодексу України      позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані його позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).
Як встановлено вище, позивач скористався своїм правом на звернення до суду з вимогою про повернення суми кредиту та відсотків за його користування разом із штрафними санкціями у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, що підтверджується      судовим рішення по справі №910/27507/14.
У постанові Верховного Суду по справі №557/922/15-ц від 05.03.2018            викладено правовий висновок, що пред`явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання.
Отже, позивач, пред`явивши позов до Господарського суду міста Києва (рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2015 №910/27507/14) про стягнення з відповідача заборгованості за договором банківського обслуговування №б/н від 07.04.2011 (заявки), фактично пред`явив вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за вказаним договором, в т.ч. сплату процентів за користування кредитом та пені, а тому відповідно до ч.2      ст.1050 Цивільного кодексу України      в односторонньому порядку змінив строк виконання основного зобов`язання.
Після зміни строку виконання зобов`язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою від 06.10.2014 №10407К3V0S198 позичальник був зобов`язаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної у вимозі дати, а усі наступні щомісячні платежі за графіком після письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості не підлягали виконанню.
Таким чином, після зміни строку виконання зобов`язань щодо погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом, пені за несвоєчасне            виконання договірних зобов`язань, комісії за користування кредитом, оскільки нарахування відсотків за користування кредитними коштами поза межами строку дії кредитного договору не передбачено.
З моменту ухвалення вказаного рішення, яким вирішено спір сторін щодо боргових зобов`язань відповідача, правовідносини сторін перейшли в іншу площину - виконання судового рішення. Ці правовідносини врегульовані спеціальним законом -      Законом України "Про виконавче провадження".
Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 02.12.2015 (№ 6-1707цс15 та № 6-249цс15) та Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 у справі №564/2199/15-ц, висновки якого щодо застосування норм права згідно зі      ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"      є обов`язковими для судів.
Статтею 1050 Цивільного кодексу України      передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.
За змістом ч.2      ст.625 Цивільного кодексу України      боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Колегія суддів вважає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, оскільки строк дії договору банківського обслуговування №б/н від 07.04.2011 змінився з 19.10.2014, тобто з дати коли відправлено відповідачу претензію №10407К3V0S198 з вимогою погасити прострочену заборгованість.
У такому разі положення абзацу 2 частини першої      статті 1048 Цивільного кодексу України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.
Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. В разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою      статті 1050 Цивільного кодексу України.
Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що вбачається в рішенні суду.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 №202/4494/16-ц також зауважено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2      ст. 1050 Цивільного кодексу України.
Таким чином, колегія суддів відзначає, що після ухвалення судового рішення по справі №910/27507/14 про стягнення суми боргу за кредитним договором з відповідача, позивач має право на отримання інфляційних втрат від суми боргу, вираженої в національній валюті, та на три проценти річних від простроченої суми боргу відповідно до положень      статті 625 Цивільного кодексу України.  
Даний правовий висновок про застосування норм права, викладений також у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №564/2199/15-ц, від 09 липня 2018 року у справі №170/484/17, від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12.
Проте, жодних вимог про стягнення з відповідача саме 3% річних, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, позивачем не заявлено.  
Крім того, щодо позовних вимог в частині стягнення боргу по процентах, колегія суддів відзначає, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 викладена правова позиція про застосування норм права, відповідно до якої за змістом ст.      526, ч.1 ст.530, ст.610      та ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України      для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до ч.1 ст.1048      та ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України      кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.
Отже, приписи ч.1      ст.1048 Цивільного кодексу України      про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2      ст.1050 Цивільного кодексу України      право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2      ст.625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Щодо посилання скаржника на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 23.05.2018 у справі №910/1238/17, колегія суддів вважає, що обставини    цієї справи та справи яка розглядається колегією суддів не є тотожніми, оскільки у справі №910/1238/17 було присуджено, зокрема, на підставі ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України саме 3 % річних, в той час, як позивачем у даній справі нараховано та пред`явлено позов про стягнення процентів за підвищеною ставкою на підставі відповідних умов договору. При цьому, колегія суддів враховує вищевикладені правові висновки Верховного Суду.  
Більше того, колегія суддів звертає увагу на те, що витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: визнання кредитного ліміту, умови припинення оплати банком розрахункових документів, зміна ліміту, відповідальність у разі невиконання таких умов, зокрема пільговий період користування лімітом, права та обов`язки сторін, забезпечення зобов`язань, порядок розрахунків, та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов розумів відповідач і погодився з ним, підписуючи заяву про відкриття рахунку, яка містила посилання на Умови та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та комісії, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни.
За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, комісії та погодженого розміру ліміту кредитування, наданий банком витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. 
В той же час, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому      статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод      принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої            вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.
Стосовно сплати винагороди (комісії), колегія суддів звертає увагу на те, що остання не є обов`язковою для виконання відповідачем, оскільки не відповідає вимогам розумності та справедливості договору, передбаченим в      ст. 627 Цивільного кодексу України. Крім того, у нормах чинного законодавства відсутнє закріплене право позивача       продовжувати нарахування комісії за користування кредитом після            звернення до      відповідача із вимогою про повернення кредитних коштів. При цьому, судом врахована правова позиція Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 16.11.2016 у справі №6-1746цс16, відповідно до якої нараховування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача (клієнта) є незаконною.
Таким чином, враховуючи у даному випадку сукупність встановлених вище обставин та положення ст.ст.75-79, 86 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги визнано необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, тому відсутні підстави для задоволення заяви відповідача, яка викладена у відзиві (а.с.56-61 т.1), та застосування наслідків спливу строку позовної давності.
Порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права колегією суддів під час перегляду справи не встановлено.
Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст.277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1      статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод      зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1      статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод      зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла до висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає законодавству та матеріалам справи, а тому відсутні підстави для його скасування чи зміни. Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг.
Судові витрати (судовий збір) на підставі ст.129 ГПК України покладаються на скаржника.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -
                                           П О С Т А Н О В И В :
                 1.Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2019 у справі №910/12843/19 залишити без задоволення. 
                 2.Рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2019 у справі №910/12843/19 залишити без змін.  
           3.Судові витрати покласти на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк».  
           4.Матеріали справи №910/12843/19 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.
          Повний текст судового рішення складено 10.02.2020.

Головуючий суддя                                                            М.Л. Яковлєв 

Судді                                                                                А.І. Тищенко

                                                                                В.В. Куксов