Постанова
Іменем України
 
24 лютого 2020року
м. Київ
справа № 487/2184/18-ц
провадження № 61-8031св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І., 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 березня 2019 року у складі колегії суддів: Галущенка О. І., Лисенка О. І., Серебрякової Т. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до             ОСОБА_2 про визнання договору дарування частки житлової квартири недійсним.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 02 березня 2013 року він уклав шлюб з ОСОБА_2 . Тривалий час він страждає на тяжке захворювання кульшових суглобів та потребує дороговартісного медичного операційного втручання із заміни суглобів шляхом тотального ендопротезування. З метою подальшого догляду за ним та матеріальної допомоги він домовився з ОСОБА_2 про дарування їй частини належної йому на прав власності квартири, в обмін на надання йому довічного догляду. Саме на таких умовах він за договором дарування подарував їй 1/2 частини належної йому на праві власності квартири. Ця угода вчинена ним, як під впливом помилки щодо природи правочину, так і внаслідок тяжкої обставини, тобто тяжкого захворювання, адже він помилково оформив домовленість з відповідачем щодо догляду за ним у формі договору дарування. Зазначена угода є недійсною, оскільки укладена під впливом помилки щодо правової природи правочину.
 
Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 28 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1/2 частини вказаної квартири.
 
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що для визнання договору дарування частини квартири недійсним позивачем не доведено наявність обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною. Доказів наявності в діях відповідача умислу щодо введення в оману позивача щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, для того, щоб спонукати останнього до вчинення договору дарування частини квартири позивачем не надано.
 
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 березня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 . Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , посвідченого державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області 28 листопада 2017 року, та зареєстрованого у реєстрі за № 2-1180. Застосовано наслідки недійсності угоди та передано у особисту власність      ОСОБА_1 відчужену за недійсним договором 1/2 частини вказаної квартири. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на                  1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно                  № 23615480 дата та час державної реєстрації: 28 листопада 2017 року 15:51:39, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1420980948101. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач на час укладення угоди страждав тяжким захворюванням суглобів, яке характеризується больовим синдромом та вимагає дороговартісного оперативного медичного втручання із заміни суглобів шляхом тотального ендопротезування. Він потребує стороннього догляду та допомоги і цього не заперечує відповідач. З його пояснень убачається, що між ним та відповідачем досягнута домовленість про те, що вона візьме на себе цей обов`язок, але за умови, що він подарує їй 1/2 частини квартири, а тому, підписуючи у нотаріуса договір він перевірив лише його реквізити, вважаючи що укладає договір з умовою догляду. Сама відповідач у судовому засіданні не приймала участі та пояснень щодо відсутності такої домовленості не надала. Її письмові пояснення у вигляді відзиву на позов та на апеляційну скаргу зводяться до аналізу змісту нотаріального посвідченого договору дарування та напряму такої домовленості не спростовують. Нотаріус, яка посвідчувала угоду, пояснила, що ОСОБА_2 також наполягала на оформленні саме угоди дарування, хоча вона пропонувала позивачу інші варіанти, які б гарантували захист його права. Після укладення угоди він продовжує проживати у квартирі, будь-яких дій про її поділ не здійснював. Після виходу з лікарні відповідач покинула його та допомоги йому як чоловіку та як хворому не надає. Мотивів залишення квартири не пояснила.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У квітні 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 березня 2019 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що постановляючи оспорюване рішення, апеляційний суд вийшов не тільки за межі вимог апеляційної скарги, а й за межі позовних вимог, оскільки ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі стороною позивача на ставилось питання про застосування реституції, зокрема жодним чином не йшла мова про вимогу позивача щодо повернення у його особисту приватну власність 1/2 частини квартири. Позивач ніколи не обґрунтовував позов саме впливом на нього тяжких обставин. Позивач зазначав, що помилявся щодо правової природи правочину через правову недосвідченість і нерозуміння змісту та обсягу прав та обов`язків за цим договором. Матеріали справи не містять жодних відомостей про те, що проблеми із суглобами хоч якимось чином вплинули на усвідомлення позивачем правової природи договору, що він просить визнати недійсним. Крім того, її явка у судове зсідання не визнавалася обов`язковою, більше того, від її імені у судовому засіданні приймала участь її представник. Позивач є дієздатною особою, відсутні будь-які підстави вважати, що він має вади здоров`я, що не дають йому змоги в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними. 
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що тільки обтяжливі обставини, які пов`язані з погіршенням стану здоров`я та хвороба змусили його піти на домовленість з близькою людиною, щоб отримати моральну та матеріальну підтримку, належний догляд взамін за єдине, що в нього було - майно. Цинізм відповідача в касаційній скарзі просто зашкалює, коли читаєш думки відповідача з приводу переліку довідок про стан його здоров`я та хвороби. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає нормам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

 
 
Встановлені судами обставини
 
Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02 березня 2013 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .
 
28 листопада 2017 року ОСОБА_1 (дарувальник) подарував 1/2 частини належної йому на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 (обдаровувана), що підтверджується договором дарування частки квартири від 28 листопада 2017 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Желєзняковою О. В., зареєстрованого у реєстрі за № 2-1180.
 
Згідно з пунктом 1.1 договору, дарувальник безоплатно передає у власність обдаровуваному (дарує) належну йому на праві власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , а обдаровуваний приймає цей дарунок від дарувальника.
 
Відповідно до розділу 4 договору обов`язки дарувальника передати 1/2 частини квартири обдарованому, а обов`язком обдаровуваного є прийняти цієї частини квартири.
 
Згідно з пунктом 5.1 договору правові наслідки вчинення правочину недієздатною, або обмежено дієздатною особою, особою, яка в момент вчинення правочину не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними, а також наслідки вчинення цієї угоди під впливом помилки, обману, насильства, особою під впливом тяжкої обставини, вчинення фіктивного та удаваного правочину, сторонам нотаріусом роз`яснені. Одночасно, сторони стверджують, що зазначені факти у діях сторін відсутні.
 
Пунктом 6.2 договору визначено, що цей договір не передбачає зі сторони обдаровуваного ніяких зустрічних дій майнового чи немайнового характеру на користь дарувальника.
 
На підставі договору дарування від 28 листопада 2017 року право власності на    1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , зареєстровано у встановленому законом порядку за відповідачем, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 листопада 2017 року № 105425613.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
 
Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
 
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
 
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
 
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
 
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість заповіту чи договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язкуіз цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
 
Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Судом апеляційної інстанції обґрунтовано встановлено, що позивач на час укладення угоди страждав тяжким захворюванням суглобів, яке характеризується больовим синдромом та вимагає дороговартісного оперативного медичного втручання із заміни суглобів шляхом тотального ендопротезування.
 
Верховний Суд вважає обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивач не мав волевиявлення під час укладання ним договору на безоплатну передачу у власність відповідача 1/2 частини належної йому на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 , і помилився щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникають після укладання цього договору між ним та ОСОБА_2 , оскільки фактично залишився без майна і за станом здоров`я потребує утримання та сторонньої допомоги. Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, правильно застосував норми статей 216, 217, 229 ЦК України, оцінив докази у їх сукупності та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.
 
Позивач довів, що діяв під впливом помилки, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде доглядати за ним, тобто помилявся щодо правової природи правочину, що зокрема підтверджується медичними документами та показаннями свідків.
 
Твердження заявника про те, що апеляційний суд вийшов за межі вимог апеляційної скарги, позовних вимог, оскільки позивач на ставив питання про застосування реституції; позивач ніколи не обґрунтовував позов саме впливом на нього тяжких обставин; позивач зазначав, що помилявся щодо правової природи правочину через правову недосвідченість і нерозуміння змісту та обсягу прав та обов`язків за цим договором, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки суд розглянув позовну заяву в межах заявлених вимог, при цьому ОСОБА_1 у позовній заяві свої вимоги обґрунтовував неправильним сприйняттям ним фактичних обставин правочину (стаття 229 ЦК України) та укладенням договору дарування під впливом тяжкої обставини (стаття 233 ЦК України) (а. с. 3-4 ).
 
Інші доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 395, 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 березня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                         О. В. Ступак
 
                                                                                                  І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                           Г. І. Усик