Справа № 127/20199/19
Провадження № 22-ц/801/237/2020
Категорія: 63
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Марчук В. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року	Справа № 127/20199/19	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючої: Марчук B.C.,
суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.
секретар : Константинов А.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу № 127/20199/19 за позовом ОСОБА_1 до начальника Вінницького гарнізону Вашутіна Аркадія Віталійовича, Квартирного-експлуатаційного відділу м. Вінниця Міністерства оборони України про визнання дій начальника Вінницького гарнізону неправомірними та про зобов`язання начальника Вінницького гарнізону подати до виконавчого комітету Вінницької міської ради клопотання про виключення квартири з числа службових, за апеляційною скаргою начальника ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Сичука М.М., дата складання повного тексту рішення невідома, - 

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся у Вінницький міський суд Вінницької області з даним позовом. Позовні вимоги, мотивовані тим, що ОСОБА_1 – полковник запасу, проходив дійсну військову службу у ЗСУ з 05.08.1979 року. Наказом МО України № 1976 від 15.12.2006 року, відповідно до «Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) ЗСУ» він був звільнений у запас пунктом 64 підпункт «б» (за станом здоров`я).
02.03.2005 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради відповідно до рішення виконкому від 08.02.2005 року ОСОБА_1 на сім`ю з трьох осіб: ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 було видано ордер на службове жиле приміщення, жилою площею 32,9 кв.м., яке складається з 2-х кімнат, за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 04.05.2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був розірваний. 
У 2017 році син ОСОБА_5 зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 та остання 21.12.2017 року була зареєстрована вказаній службовій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивач зазначає, що на протязі 2018-2019 років він неодноразово, у відповідності до статуту внутрішньої служби ЗСУ, подавав рапорти на ім`я начальника квартирно – експлуатаційного відділу м. Вінниця МО України з клопотаннями про зміну статусу «службова» 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_2 та надання йому цієї квартири у постійне користування із зняттям з черги, оскільки він перебуває на квартирному обліку військовослужбовців ЗСУ, які потребують поліпшення житлових умов з 2003 року. Дані рапорти залишились без задоволення.
12.03.2019 року позивач звернувся із заявою до начальника Вінницького гарнізону про виключення, наданої йому службової квартири, із числа службового житла і надання її у постійне користування із зняттям позивача з черги, відповідно до постанови КМУ від 03.08.2006 року за № 1081 «Про затвердження порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями».
Рішенням житлової комісії Вінницького гарнізону від 07.05.2019 року, яке було затверджене начальником Вінницького гарнізону у відповідності з повноваженнями, наданими наказом МО України від 31.07.2018 року № 380 «Про затвердження інструкції з організації забезпечення військовослужбовців ЗСУ та членів їх сімей жилими приміщеннями», ОСОБА_1 було відмовлено у знятті статусу «службова» з двокімнатної квартири АДРЕСА_2 . Житлова комісія, відмовляючи йому у виключенні житлового приміщення з числа службового та надання його у постійне користування із зняттям з черги, посилалась на той факт, що він був забезпечений від МО України двокімнатною квартирою (жилою площею 31,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 ).
На це позивач зазначає, що вказана квартира була приватизована його колишньою дружиною ОСОБА_3 23.05.2005 року у відповідності до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». ОСОБА_1 та його син ОСОБА_4 у приватизації житла участі не приймали, оскільки на той час там не проживали та не були зареєстровані. 
Далі позивач, по питанню виключення жилого приміщення з числа службових, а саме квартири АДРЕСА_2 , в якій він проживає разом з сином та невісткою, звернувся в департамент житлового господарства Вінницької міської ради, проте там йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю клопотання від організації, за якою визнано квартиру службовою. 
Виходячи з викладеного, позивач звернувся у суд з даним позовом та просив: визнати дії начальника Вінницького гарнізону щодо відмови у надані ОСОБА_1 в постійне користування житла, в якому мешкають він та його сім`я, неправомірними; зобов`язати начальника Вінницького гарнізону подати до виконавчого комітету Вінницької міської ради клопотання про виключення з числа службових квартири АДРЕСА_2 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.11.2019 року позов задоволено. Вирішено: визнати неправомірними дії начальника Вінницького гарнізону щодо відмови в клопотанні про надання ОСОБА_1 в постійне користування житла; зобов`язано начальника Вінницького гарнізону подати до виконавчого комітету Вінницької міської ради клопотання про виключення з числа службових квартири АДРЕСА_2 .
Не погодившись з вказаним рішенням суду, начальник Вінницького гарнізону Вашутін А.В. оскаржив його в апеляційному порядку, як незаконне та необгрунтоване.
Вимоги апеляційної скарги зводяться до того, що порядок виключення житла з числа службового та забезпечення ним для постійного користування зазначено в «Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженій наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 року за №380, відповідно до якої начальник Вінницького гарнізону не наділений правом подавати до виконавчого комітету Вінницької міської ради клопотання про виключення з числа службового житла квартиру АДРЕСА_2 . Таким правом, відповідно до п.7 розділу 7 вищевказаної Інструкції наділені КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району, які зобов`язані звертатись до виконавчих комітетів органів районної, міської, районної у місті ради з відповідними клопотаннями, за умови виникнення права на отримання житла особами та дотримання порядку, зазначеному у п.3-6 розділу 7 Інструкції, який передує перед поданням клопотання вищезазначеними органами.
Крім того, скаржник зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги та не надав належної оцінки тому факту, що позивач був раніше забезпечений постійним житлом за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України. 09.11.2001 року виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради народних депутатів було видано ордер 004386 позивачу на склад сім`ї з трьох осіб на право зайняття двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Вказана квартира належала до житлового фонду Міністерства оборони України та була надана позивачу, як постійне житло. Вказана квартира не була повернута до житлового фонду Міністерства оборони України. 
Просив суд скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13.11.2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в позові повністю. 
Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив суд рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2019 року без змін.
Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Згідно частин першої – п`ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду, зазначеним правовим вимогам, не відповідає.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наступних обставин.
Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, зазначених в позовній заяві.
Представник відповідача - Квартирного – експлуатаційного відділу м. Вінниця Міністерства оборони України, просив відмовити у задоволенні позову, надавши суду відзив на позовну заяву. Відзив мотивований тим, що полковник запасу ОСОБА_1 вже був забезпечений постійним житлом за рахунок житлового фонду МО України, тому останній не має права на повторне отримання постійного житла від МО України. 09.11.2001 року виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради народних депутатів було видано ордер № 004386 ОСОБА_1 на склад сім`ї : 3 особи на право зайняття 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_4 . Вказана квартира належала до житлового фонду МО України та була надана ОСОБА_1 як постійне житло. Дана квартира ОСОБА_1 не повернута до житлового фонду МО України. В подальшому, при переміщенні ОСОБА_1 у зв`язку з проходженням військової служби до Вінницького гарнізону, на період проходження служби в даному населеному пункті, ОСОБА_1 був забезпечений службовим жилим приміщенням, а саме: 2-х кімнатною квартирою АДРЕСА_5 . Після звільнення ОСОБА_1 з військової служби, останній залишився проживати у службовій квартирі, проте у позивача відсутнє право на повторне отримання постійного житла шляхом зміни статусу службової квартири, в якій він проживає.
Представник іншого відповідача - начальника Вінницького гарнізону, теж просив суд відмовити в задоволенні позову та надав відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що ОСОБА_1 вже був забезпечений постійним житлом за рахунок житлового фонду МО України і тому він не має права на повторне отримання постійного житла від МО України.
Наказом МО України № 1976 від 15.12.2006 року ОСОБА_1 , відповідно до «Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) ЗСУ» був звільнений у запас пунктом 64 підпункт «б» (за станом здоров`я), маючи вислугу років у Збройних Силах: 27 років і 03 місяці, що підтверджується копією витягу з наказу (а/с9).
02.03.2005 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради, відповідно до рішення виконкому від 08.02.2005 року, ОСОБА_1 на сім`ю з трьох осіб: ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 , було видано ордер на службове жиле приміщення, жилою площею 32,9 кв.м., яке складається з 2-х кімнат, за адресою: АДРЕСА_1 .(а/с10).
Відповідно до Свідоцтва № НОМЕР_1 від 25.05.2005 року квартиру АДРЕСА_4 належить на праві особистої власності ОСОБА_3 , яка станом на 25.05.2005 року була дружиною позивача. Квартира приватизована, згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду»; загальна площа квартири становить 56,70 кв.м. (а\с12). 
Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 04.05.2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був розірваний (а\с11). 
У 2017 році син позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_5 зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 18.08.2017 року та ОСОБА_6 21.12.2017 року була зареєстрована в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а\с16,17). 
Як вбачається з довідки ТОВ «ЖЕО» від 11.07.2019 року № 3872, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані позивач ОСОБА_1 , його син ОСОБА_5 та невістка ОСОБА_6 (а/с 18).
Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 06.12.2018 року № 2643, багатоквартирний будинок АДРЕСА_6 списано з балансу департаменту житлового господарства Вінницької міської ради та на даний час будинок знаходиться у спільній сумісній власності співвласників будинку. Відповідно до рішення від 08.02.2005 року №234 ОСОБА_1 на вказану квартиру видано службовий ордер (а\с40).
На протязі 2018-2019 років ОСОБА_1 неодноразово, у відповідності до статуту внутрішньої служби ЗСУ, подавав рапорти на ім`я начальника квартирно – експлуатаційного відділу м. Вінниця МО України з клопотанням про зміну статусу «службова» 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_2 та про надання йому, виділеного службового приміщення, у постійне користування із зняттям з черги, оскільки він перебуває на квартирному обліку військовослужбовців ЗСУ, які потребують поліпшення житлових умов з 2003 року.(а/с 19-21). Дані рапорти залишились без задоволення. (а\с 26).
01.04.2019 року позивач звернувся з аналогічною заявою до начальника Вінницького гарнізону (а/с22).
Відповідно до витягу з протоколу засідання житлової комісії Вінницького гарнізону № 27 від 07.05.2019 року, ОСОБА_1 було відмовлено у знятті статусу «службова» з двокімнатної квартири АДРЕСА_2 . Житлова комісія, відмовляючи у виключенні житлового приміщення з числа службового та надання його у постійне користування із зняттям з черги, посилалась на той факт, що ОСОБА_1 був забезпечений від МО України двокімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_7 .
Далі суд першої інстанції керувався такими нормами матеріального права, як ст. 47 Конституції України; ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст. 328 ЦК України; п.2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; ст. 118 ЖК України. Всі ці правові норми говорять про право людини на житло; недопущення свавільного позбавлення права власності; про те, що квартири, віднесені до числа службових , не підлягають приватизації; про призначення службових жилих приміщень.
Судом ще була застосована норма ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1081 від 3 серпня 2006 року та Інструкція з організації забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, затверджена Наказом Міністерства Оборони України № 380 від 31.07.2018 року.
Так, у абз. 4 п.1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на який посилається суд першої інстанції говориться, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.
У вказаному п.10 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» йдеться мова про : військовослужбовці, які проходили військову службу на територіях Автономної Республіки Крим, міста Севастополя, Донецької та Луганської областей, що визнані тимчасово окупованими, та продовжують службу у військових формуваннях України, а їхнє жиле приміщення, розташоване на тимчасово окупованих територіях Автономної Республіки Крим, міста Севастополя, Донецької та Луганської областей.
Відповідно до п.3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1081 від 3 серпня 2006 року, військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання провадиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.
Керуючись вказаною правовою нормою, суд першої інстанції вважає, що позивач має право обрати будь-який спосіб для забезпечення житлом, оскільки вказаним Порядком не передбачено, що квартирно-експлуатаційний відділ уповноважений вирішувати, яким чином забезпечити військовослужбовців житлом.
Крім того, у своєму рішенні суд вказує, що бездіяльність відповідача має наслідком унеможливлення реалізації права на житло, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та Конституції України.
Далі суд посилався на п.11 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями з числа службового, де вказано, що виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.
Ще суд керувався п.10 розділу 7 вищевказаної Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями , затвердженої Наказом Міністерства Оборони України № 380 від 31.07.2018 року, у якому зазначено, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу.
Керуючись зазначеними правовими нормами за вищевказаних встановлених обставин, суд, відхилив заперечення відповідачів, як підставу для відмови у задоволенні позову з огляду на те, що позивач має необхідну вислугу років; участі у приватизації житла не брав; перебуває на квартирному обліку у КЕВ м. Вінниця та постійного житла не отримав. Ще суд вказав, що питання виключення житла з числа службового має вирішуватися виконавчим комітетом Вінницької міської ради, а не відповідачами та, що відповідач повинен подати клопотання за заявою військовослужбовця про розгляд цього питання, а не подаючи відповідного клопотання, відповідачі, прямо порушують конституційні права позивача на житло. 
Далі суд знову говорить про бездіяльність і вважає, що бездіяльність відповідача щодо неподання відповідного клопотання є позбавленням процесуальних гарантій у процесі прийняття рішення щодо права на житло та задовольняє позовні вимоги щодо начальника Вінницького гарнізону Вашутіна А.В. і Квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця , визнаючи неправомірними дії начальника Вінницького гарнізону щодо відмови у клопотанні про надання ОСОБА_1 в постійне користування житла та зобов`язавши начальника Вінницького гарнізону подати до виконавчого комітету Вінницької міської ради клопотання про виключення з числа службових квартири АДРЕСА_2 .
Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів повністю не погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Дійсно, в ході розгляду справи були встановлені наступні обставини.
Наказом МО України № 1976 від 15.12.2006 року ОСОБА_1 , відповідно до «Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) ЗСУ» був звільнений у запас пунктом 64 підпункт «б» (за станом здоров`я), маючи вислугу років у Збройних Силах: 27 років і 03 місяці, що підтверджується копією витягу з наказу (а/с9).
Отже, позивач розпочав військову службу у Збройних Силах у 1978 році, виходячи з вислуги років станом на 15.12.2006 року у кількості 27 років і три місяці. 
На а\с 61 міститься копія ОСОБА_7 на житлове приміщення серії БЦД № 004386 від 9 листопада 2001 року, відповідно до якого на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів №366 від 9 листопада 2001 року був виданий ордер ОСОБА_1 з сім`єю з трьох чоловік: дружини ОСОБА_3 , сина ОСОБА_5 та самого ОСОБА_1 , на право на зайняття житлового приміщення, яке складається з двох кімнат у окремій квартирі АДРЕСА_4 . 
Це забезпечення військовослужбовця ОСОБА_1 постійним житловим приміщенням відповідало, діючому на той час Закону №2011-ХІІ від 20.12.1991 року «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у редакції від 29.05.2001 року, зокрема, його ст. 12. 
Далі, у зв`язку з переміщенням по службі, ОСОБА_1 виконкомом Вінницької міської ради 02.03.2005 року був виданий ордер на службове жиле приміщення, яке складається з двокімнатної квартири АДРЕСА_8 ; склад сім`ї – ОСОБА_1 , ОСОБА_3 – дружина та син ОСОБА_5 (а\с9). І це рішення виконкому відповідало тій самій ст. 12 того ж Закону №2011-ХІІ від 20.12.1991 року «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» але у редакції від 23.12.2004 року. 
У вказаній правовій нормі говориться, що військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями.
Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання. Такі жилі приміщення надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби.
З огляду на те, що військовослужбовець ОСОБА_1 станом на 02.03.2005 року разом з його сім`єю був забезпечений постійним житлом, на новому місці військової служби – у м. Вінниця він, разом з сім`єю, був забезпечений службовим житлом. І цих обставин позивач не заперечує.
Відповідно до ст. 118 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
В послідуючому, як уже зазначалося, Наказом МО України № 1976 від 15.12.2006 року ОСОБА_1 , відповідно до «Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) ЗСУ» був звільнений у запас пунктом 64 підпункт «б» (за станом здоров`я), маючи вислугу років у Збройних Силах: 27 років і 03 місяці. Ще у Наказі зазначено, що ОСОБА_1 звільняється у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України із залишенням на квартирному обліку для позачергового отримання житла за рахунок МО України, що підтверджується копією витягу з наказу (а/с9).
Відповідно до Свідоцтва № НОМЕР_1 від 25.05.2005 року квартиру АДРЕСА_4 належить на праві особистої власності ОСОБА_3 , яка станом на 25.05.2005 року була дружиною позивача. Квартира приватизована, згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду»; загальна площа квартири становить 56,70 кв.м. (а\с12). 
Відповідно до копії паспорта на а\ НОМЕР_3 , син позивача - ОСОБА_8 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тим самим, на час приватизації ОСОБА_3 – його мамою, від був повнолітнім та повністю дієздатним, виходячи з норми ст. 34 ЦК України, як і сам позивач. Отже, ОСОБА_1 , маючи повну дієздатність, міг захистити своє право на постійне житло, яке йому було надане на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів №366 від 9 листопада 2001 року , а саме: на житлове приміщення, яке складається з двох кімнат у окремій квартирі АДРЕСА_4 .
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був розірваний лише 04.05.2011 року (а\с11). 
Дійсно у 2017 році син позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_5 зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 18.08.2017 року та ОСОБА_6 21.12.2017 року була зареєстрована в квартирі за адресою: АДРЕСА_9 ). 
Як вбачається з довідки ТОВ «ЖЕО» від 11.07.2019 року № 3872, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані позивач ОСОБА_1 , його син ОСОБА_5 та невістка ОСОБА_6 (а/с 18).
Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 06.12.2018 року № 2643, багатоквартирний будинок АДРЕСА_6 списано з балансу департаменту житлового господарства Вінницької міської ради та на даний час будинок знаходиться у спільній сумісній власності співвласників будинку. Відповідно до рішення від 08.02.2005 року №234 ОСОБА_1 на вказану квартиру видано службовий ордер (а\с40).
На протязі 2018-2019 років ОСОБА_1 неодноразово, у відповідності до статуту внутрішньої служби ЗСУ, подавав рапорти на ім`я начальника квартирно – експлуатаційного відділу м. Вінниця МО України з клопотанням про зміну статусу «службова» 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_2 та про надання йому, виділеного службового приміщення, у постійне користування із зняттям з черги, оскільки він перебуває на квартирному обліку військовослужбовців ЗСУ, які потребують поліпшення житлових умов з 2003 року.(а/с 19-21). Дані рапорти залишились без задоволення (а\с 26).
01.04.2019 року позивач звернувся з аналогічною заявою до Голови житлової комісії Вінницького гарнізону (а/с22).
Відповідно до витягу з протоколу засідання житлової комісії Вінницького гарнізону № 27 від 07.05.2019 року, ОСОБА_1 було відмовлено у знятті статусу «службова» з двокімнатної квартири АДРЕСА_2 . Житлова комісія, відмовляючи у виключенні житлового приміщення з числа службового та надання його у постійне користування із зняттям з черги, посилалась на той факт, що ОСОБА_1 був забезпечений від МО України двокімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_7 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, за вказаних встановлених обставин керувався абз.4 п.1 ст. 12 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»
А у абз.4 п.1 ст. 12 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», говориться, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.
У вказаному п.10 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» йдеться мова про: військовослужбовці, які проходили військову службу на територіях Автономної Республіки Крим, міста Севастополя, Донецької та Луганської областей, що визнані тимчасово окупованими, та продовжують службу у військових формуваннях України, а їхнє жиле приміщення, розташоване на тимчасово окупованих територіях Автономної Республіки Крим, міста Севастополя, Донецької та Луганської областей.
Позивач до числа військовослужбовців, визначенихп.10 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не відноситься. 
Крім того, у даному позові не є його предметом надання позивачу житла. Це лише названо так позов. Предметом позову, виходячи з його прохальної та мотивувальної частин, є визнання неправомірними дій начальника Вінницького гарнізону щодо відмови у наданні ОСОБА_1 в постійне користування житла , у якому мешкає він та його сім`я. Ще інший предмет позову – клопотання начальника Вінницького гарнізону про виключення з числа службових квартири АДРЕСА_8 (а/с 1-7).
Більше того, позивач не конкретизував, які дії відповідача - начальника Вінницького гарнізону щодо відмови у наданні ОСОБА_1 в постійне користування житла, у якому мешкає він та його сім`я, є, на його думку, неправомірними. У позові позивач вказує, що він неодноразово протягом 2018-2019 років звертався з рапортами на ім`я начальника квартирно – експлуатаційного відділу м. Вінниця МО України з клопотанням про зміну статусу «службова» 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_2 та про надання йому, виділеного службового приміщення, у постійне користування із зняттям з черги, оскільки він перебуває на квартирному обліку військовослужбовців ЗСУ, які потребують поліпшення житлових умов з 2003 року.(а/с 19-21). Дані рапорти залишились без задоволення. (а\с 26).
01.04.2019 року позивач звернувся з аналогічною заявою саме до начальника Вінницького гарнізону (а/с22).
Відповідно до витягу з протоколу засідання житлової комісії Вінницького гарнізону № 27 від 07.05.2019 року, ОСОБА_1 було відмовлено у знятті статусу «службова» з двокімнатної квартири АДРЕСА_2 . Житлова комісія, відмовляючи у виключенні житлового приміщення з числа службового та надання його у постійне користування із зняттям з черги, посилалась на той факт, що ОСОБА_1 був забезпечений від МО України двокімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_7 .
Ні про які дії начальника Вінницького гарнізону не йде мова; мова йде про рішення житлової комісії Вінницького гарнізону, викладене у зазначеному витягу з протоколу.
Суд першої інстанції теж не вказав, які дії начальника Вінницького гарнізону щодо відмови у клопотанні про надання ОСОБА_1 у постійне користування житла, є неправомірними, лише переписав заявлену вимогу з позовної заяви та задовольнив її; не вник суд і у питання предмета позову.
Більше того, відповідно до ст. 16 ч.2 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : 
1) визнання права;
2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право;
4) відновлення становища, яке існувало до порушення;
5) примусове виконання обов`язку в натурі;
6) зміна правовідношення;
7) припинення правовідношення;
8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;
9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;
10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Способу захисту цивільних прав та інтересів шляхом визнання неправомірними дій начальника Вінницького гарнізону, у цивільному судочинстві не існує.
Такий спосіб можливий в адміністративному судочинстві, відповідно до ст. 5 КАС України, проте, позов заявлений у порядку цивільного судочинства.
Відсутній у цивільному судочинстві і такий спосіб захисту, як визнання бездіяльності тої чи іншої особи, як встановлено судом першої інстанції поза межами позовних вимог та з порушенням вказаних норм матеріального права. Це можливо, знову ж таки, відповідно до ст. 5 КАС України, у порядку адміністративного судочинства.
Отже підстави для задоволення даної позовної вимоги відсутні.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання начальника Вінницького гарнізону подати до виконавчого комітету Вінницької міської клопотання про виключення з числа службових квартири АДРЕСА_8 , то вона теж не підлягає до задоволення через наступне. 
У п.1 загальних положень Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, говориться, що ця Інструкція визначає зміст та методику забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців Збройних Сил України (крім військовослужбовців строкової служби), а також осіб, звільнених в запас або відставку, що залишилися перебувати після звільнення з військової служби на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання (далі - військовослужбовці), та членів їх сімей, у тому числі членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), зникли безвісти під час проходження військової служби, що перебувають на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов (далі - члени їх сімей).
У п.10 розділу VIІ - Надання житлових приміщень для постійного проживання, говориться, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу.
Оскільки у позові стоїть питання про подання клопотання лише про виключення з числа службових спірної квартири, то у абз.2 вказаного п.10 зазначено, що виключення квартир з числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком.
А у п.11 розділу «Надання службових житлових приміщень» Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженому постановою КМУ №1081 від 3 серпня 2006 року вказано, що житлове приміщення виключається з числа службового, якщо відпала потреба в його використанні, а також якщо в установленому порядку його виключено з числа житлових приміщень. Виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.
Отже, начальник Вінницького гарнізону не може клопотати про виключення квартири з числа службових для забезпечення позивача та його сім`ї самостійно без квартирно-експлуатаційного органу.
Таким чином, позовна заява ОСОБА_1 не підлягає до задоволення у повному обсязі. Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та з порушенням норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, то його необхідно скасувати, задовольнивши апеляційну скаргу та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , відповідно до ст. 376 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -        

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу начальника ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до начальника Вінницького гарнізону Вашутіна Аркадія Віталійовича, Квартирного-експлуатаційного відділу м. Вінниця Міністерства оборони України про визнання дій начальника Вінницького гарнізону неправомірними та про зобов`язання начальника Вінницького гарнізону подати до виконавчого комітету Вінницької міської ради клопотання про виключення квартири з числа службових
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча суддя: В.С. Марчук 

Судді: М.В. Матківська 

В.В. Сопрун