Постанова  
Іменем України
04 грудня 2019 року 
м. Київ
справа № 209/4142/15-ц
провадження № 61-42934св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Південкомбанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Південкомбанк»,
відповідачі (позивачі за зустрічним позовом):  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чупилка Юлії Сергіївни на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 листопада                          2016 року у  складі  судді  Байбари Г. А. та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2018 року у складі суддів:       Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Південкомбанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Південкомбанк» (далі - ПАТ «КБ «Південкомбанк» в особі УО ФГВФО) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 31 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Південкомбанк» (далі - ВАТ «КБ «Південкомбанк»), правонаступником якого є ПАТ «КБ «Південкомбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 для придбання автотранспортного засобу грошові кошти у розмірі 11 200 дол. США, а боржник зобов`язався повернути банку кредит до                      30 жовтня 2012 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 11,99% річних.
З метою забезпечення виконання за цим кредитним договором, 31 жовтня 2007 року між банком, позичальником та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 59/03-07, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалася відповідати солідарно з позичальником за виконання ним своїх зобов`язань.
ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконував, унаслідок чого утворилася заборгованість за кредитом, яка станом                          на 11 серпня 2015 року становить 9 174,42 дол. США.
На підставі викладеного ПАТ «КБ «Південкомбанк» в особі УО ФГВФО просило стягнути з відповідачів  заборгованість за кредитним договором від 31 жовтня 2007 року в сумі 9 174,42 дол. США, у тому числі: 6 415,22 дол. США - прострочена заборгованість за основним зобов`язанням, 108,09 дол. США - поточна заборгованість зі сплати процентів, 2 651,11 дол. США - прострочена заборгованість зі сплати процентів за користування                     кредитом.
У травні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із зустрічним позовом до ПАТ «КБ «Південкомбанк» про визнання договору поруки припиненим.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що оскільки кінцевим терміном повернення кредиту та процентів за кредитним договором було 30 жовтня 2012 року, вимога в порядку передбаченому пунктом 3.2 договору поруки ОСОБА_2 не направлялася, а позов поданий до суду у вересні 2015 року,                       в силу частини четвертої статті 558 ЦК України договір поруки вважається припиненим.  
На підставі викладеного ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили визнати припиненим договір поруки № 59/03-07, укладений 31 жовтня 2007 року між ВАТ «КБ «Південкомбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 . 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року позов ПАТ «КБ «Південкомбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Південкомбанк» заборгованість за кредитним договором № 75/01-07 від 31 жовтня 2007 року в сумі                             9 174,42 дол.  США, що за курсом НБУ станом на 14 листопада 2016 року складає 235 144,04 грн, у тому числі: заборгованість за основним зобов`язанням - 6415,22 дол. США, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 2 759,2 дол. США.
В іншій частині первісного позову відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненим задоволено.
Визнано припиненим договір поруки № 59/03-07, укладений 31 жовтня                   2007 року між ВАТ КБ «Південкомбанк», як «кредитором», та ОСОБА_2 як «поручителем», і ОСОБА_1 як «боржником».
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами укладено кредитний договір, умови якого відповідач виконує неналежним чином, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з                     боржника на користь позивача. 
Задовольняючи зустрічні позовні вимоги про визнання припиненим договору поруки, місцевий суд виходив з того, що банк протягом строку дії поруки не скористався своїм правом про стягнення з поручителя ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня                 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Щодо застосування позовної давності, суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_1 вчинив дії щодо часткового погашення заборгованості                                   05 листопада 2012 року, сплативши на погашення кредиту 263 дол. США, що свідчить про переривання позовної давності, а до суду з позовом банк звернувся 02 вересня 2015 року, тобто загальний строк звернення до суду не пропущений. 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У серпні 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат Чупилка Ю. С. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції ухвалені судові рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.
Касаційна скарга не містить доводів стосовно незаконності та необґрунтованості рішень судів попередніх інстанцій в частині задоволення зустрічних позовних вимог про визнання договору поруки припиненим та в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог до ОСОБА_2 , у зв`язку із чим справа у суді касаційної інстанції не переглядається в цій частині відповідно до вимог статті 400 ЦПК України.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою і витребувано цивільну справу.
27 червня  2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 31 жовтня 2007 року між ВАТ «КБ «Південкомбанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Південкомбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 75/01-07, за умовами якого банк надав                   ОСОБА_1 для придбання автотранспортного засобу грошові кошти у розмірі 11 200 дол. США, а боржник зобов`язався повернути банку кредит до 30 жовтня 2012 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 11,99% річних.
В забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 75/01-07 від 31 жовтня 2007 року, між банком та ОСОБА_1 був укладений договір застави автотранспортного засобу № 36/02-07, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М.
У забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за цим кредитним договором між ВАТ «КБ «Південкомбанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Південкомбанк», та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 31 жовтня 2007 року укладено договір поруки № 59/03-07, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язалася відповідати перед банком за виконання боржником його зобов`язань за цим кредитним договором.
ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконував, унаслідок чого утворилася заборгованість за кредитом, яка станом                          на 11 серпня 2015 року становить 9 174,42 дол. США, у тому числі:                                          6 415,22 дол. США - прострочена заборгованість за основним зобов`язанням, 108,09 дол. США - поточна заборгованість зі сплати процентів, 2 651,11                  дол. США - прострочена заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, що підтверджується розрахунком заборгованості.
Установлено, що останній платіж за кредитом здійснений ОСОБА_1                          05 листопада 2012 року в сумі 263 дол. США.
07 січня 2013 року нотаріусом Бондар І. М. видано виконавчий напис та звернено стягнення на предмет застави - автомобіль «Шкода», державний номер НОМЕР_1 . Заочним рішенням Дніпровського районного суду                                 м. Дніпродзержинська від 25 липня 2014 року виконавчий напис визнаний недійним та таким, що не підлягає виконанню.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково  з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення апеляційного суду у повній мірі не відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Частинами першою, другою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Установлено, що строк дії кредитного договору № 75/01-07, укладеного 31 жовтня 2007 року між сторонами у справі, сплив 30 жовтня 2012 року.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Саме такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.
Таким чином, у банка відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти після закінчення строку його дії, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Разом з тим, суди попередніх інстанцій  при ухваленні оскаржуваного судового рішення  в частині стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, у порушення вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, вищевказані обставини не врахували.
З указаного вбачається, що не можна погодитися із висновком місцевого та апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку кредитування, оскільки, починаючи із 31 жовтня 2012 року, право позивача нараховувати відсотки за користування кредитними коштами припинилося.
На підтвердження свої вимог позивач надав суду розрахунок заборгованості, відповідно до якого станом на 11 серпня 2015 року прострочена заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту) складала 6 415,22 дол. США, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 2 759,2 дол. США.
 
Стягуючи із відповідача на користь позивача вказану суму заборгованості, суди попередніх інстанцій помилково зобов`язали відповідача сплатити суму відсотків, нарахованих після закінчення строку кредитування, а саме - після       30 жовтня 2012 року.
Тому Верховний Суд робить висновок про відсутність у позивача правових підстав нараховувати передбачені договором проценти після закінчення встановленого угодою строку кредитування - 30 жовтня 2012 року та не погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «КБ «Південкомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення процентів в сумі                                             2 751,74 дол. США, нарахованих за користування позикою за період                                   з 31 жовтня 2012 року до 11 серпня 2015 року.
Із розрахунків заборгованості, оцінених судами та визнаних належними та допустимими доказами, вбачається, що загальна сума заборгованості               ОСОБА_1 зі сплати процентів за користування кредитом складає 2 759,2 доларів США.
При таких обставинах стягненню з ОСОБА_1 підлягає заборгованість за процентами, нарахованими за користування позикою за період  до  30 жовтня 2012 року, а саме - в сумі 7,46 дол. США.
Разом із тим, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо задоволення позовних вимог ПАТ «КБ «Південкомбанк» в особі УО ФГВФО в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості зі сплати основного зобов`язання (тіла кредиту) в сумі 6415,22 доларів США, оскільки такі висновки є обґрунтованими та підтвердженні належними та допустимими доказами. 
Доводи касаційної скарги щодо пропуску строку позовної давності є безпідставними, оскільки сплата 05 листопада 2012 року 263 доларів США в рахунок сплати заборгованості за кредитним договором в силу частини першої статті 264 ЦК України перервала перебіг позовної давності.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій в частині стягнення заборгованості зі сплати основного зобов`язання (тіла кредиту) в сумі 6415,22 доларів США, та не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій в зазначеній частині, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на наведене, касаційну скаргу слід задовольнити частково, змінивши рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2018 року шляхом зменшення розміру суми, стягнутої із відповідача на користь позивача.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чупилка Юлії Сергіївни задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2018 року змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Південкомбанк» суми заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом з 2 759,2 доларів США до 7,46 доларів США.
Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Південкомбанк» суми заборгованості зі сплати основного зобов`язання (тіла кредиту) в розмірі 6415,22 доларів США залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
Судді                                                                                                С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев 
Є. В. Коротенко 
В. П. Курило