КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Апеляційне провадження                                                 
№ 22-ц/824/414/2020                                                                       

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М             У К Р А Ї Н И

28 січня 2020 року                                                                                       місто Київ
                                                                                                            справа №760/33020/18  
                            
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
                     суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                     за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року про відмову у задоволенні скарги, постановлену під головуванням судді Кушнір С.І., у справі за скаргою ОСОБА_1  про визнання протиправними та скасування постанов головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Мазур Геннадія Івановича, старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Попіва Романа Ігоровича, головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Махової Діани Анатоліївни, заінтересовані особи: Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Публічне акціонерне товариство «Банк Богуслав»,-
 
                                                       В С Т А Н О В И В:
             
10 грудня 2018 року боржник ОСОБА_1   звернувся до суду зі скаргою на рішення Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Мазур Г.І., старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Попіва Р.І., головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Махової Д.А., в якій просив:
визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Мазура Г.І. від 16 липня 2012 року про відкриття виконавчого провадження ВП №33438488;
визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Мазура Г.І. від 19листопада 2012 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №33438488;
визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Попіва Р.І. від 14 січня 2015 року про звернення стягнення на доходи боржника ВП №33438488;
визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВСМіністерства юстиції України Мазура Г І. від 20 липня 2018 року про передачу виконавчого провадження ВП №33438488;
визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у містіКиєві Махової Д.А. від 11вересня 2018 рокупро прийняття виконавчого провадження ВП №33438488;
визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у містіКиєві Махової Д.А. від 06листопада 2018 року про арешт коштів боржника ВП №33438488.
В мотивування вимог посилався на те, що 28 листопада 2018 року його представник ознайомився із матеріалами виконавчого провадження №33438488, яке станом на день подання скарги перебувало на виконані у Відділі примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у місті Києві у головного державного виконавця Махової Д.А.?
Вказував, що представник повідомив інформацію, яка до цього була йому невідома, й про документи, які він ніколи не отримував, а саме: що 26 липня  2010 року Солом`янським судом міста Києва видано виконавчий лист №2-1316/10 на підставі заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 червня 2010 про стягнення з нього на користь ПАТ «Банк Богуслав» заборгованості в сумі 17284378,93 грн.; судового збору в розмірі 1700 грн. та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи.
Зазначав, що 16 липня 2012  року на підставі вказаного виконавчого листа головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України Мазуром Г. І . прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №33438488 про стягнення з нього на користь ПАТ «Банк Богуслав» заборгованості в сумі 17284378,93 грн., судового збору в розмірі 1700 грн. та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи.
Посилався на те, що 19 листопада 2012 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні №33438488, якою накладено арешт на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику у межах суми боргу.
Вказував, що 06 січня 2015 року державним виконавцем прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у виконавчому провадженні №33438488 у розмірі 1728437,89 грн.
Зазначав, що 14 січня 2015 року та 25 лютого 2015 року постановами державного виконавця у виконавчому провадженні №33438488 про звернення стягнення на доходи боржника, звернуто стягнення на його доходи (пенсію) та постановлено проводити щомісячне утримання з усіх видів заробітку (доходу), що належить до виплати боржнику, в розмір 20% з усієї суми пенсії без рахування витрат, пов`язаних з його утриманням.
Вказував, що 20 липня 2018 року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВСМіністерства юстиції України Мазура Г.І. про передачу виконавчого провадження №33438488, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-1316/10 виданого 26 липня 2010 року Солом`янським районним судом Києва передано на виконання до відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у містіКиєві у строк до 25 липня 2018 року.
Зазначав, що постановою від 11 вересня 2018 року виконавче провадження №33438488 прийнято головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у містіКиєві Маховою Д.А.                                                          
Посилався на те, що 31 жовтня 2018 року постановою про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у виконавчому провадженні №33438488 стягнуто з нього витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 351 грн.
Вказував, що 06 листопада 2018 року постановою державного виконавця про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні №33438488 накладено арешт на грошові кошти, які містяться на рахунках в усіх установах банку.
Вважає, що усі вищевказані постанови органів державної виконавчої служби винесені з порушенням його прав та інтересів, як боржника, а тому мають бути скасовані, оскільки він не отримував жодної постанови щодо виконавчого провадження №33438488, які були винесені органами ДВС, не отримував жодних листів та будь-яких інших документів, з яких було б зрозуміло, що проти нього відкрито виконавче впровадження. 
Вказував, що державним виконавцем були порушені норми Закону України «Про виконавче провадження», оскільки останній не пересвідчився чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, також йому не було роз`яснено як стороні виконавчого провадження права та обов`язки.
Посилався на те, що в усіх документах зазначено про те, що адресою його місця проживання є: АДРЕСА_2 , проте він за вказаною адресою не проживав та зареєстрований не був, натомість він проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказував, що у нього не було строку на добровільне виконання рішення суду, так як його належним чином не повідомили про виконавче провадження й станом на 06 січня 2015 року державним виконавцем не було стягнуто з нього всієї суми заборгованості згідно виконавчого листа суду від 26 липня 2010 року у справі №2-1316/10.
Посилався на те, що постанова від 06 листопада 2018 року про стягнення з нього виконавчого збору є протиправною та порушує його права.
Зазначав, що матеріали виконавчого провадження №33438488 не містять відомостей про те, що державним виконавцем вчинялись дії щодо виявлення відкритих рахунків у банківських установах
Вказував, що у порушення статті 46 Конституції України постановою державного виконавця від 06 листопада 2018 року було накладено арешт на банківський пенсійний рахунок в АТ «Ощадбанк», що відкритий для нарахування та виплати йому пенсії.
Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції боржник           ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нову, якою його скаргу задовольнити у повному обсязі, а саме:
визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Мазура Г.І. від 16 липня 2012 року про відкриття виконавчого провадження ВП №33438488;
визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Мазура Г.І. від 19листопада 2012 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №33438488;
визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Попіва Р.І.від 06 січня 2015 рокупро стягнення виконавчого збору ВП №33438488;
визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Попіва Р.І. від 14 січня 2015 рокута від 25 лютого 2015 року про звернення стягнення на доходи боржника ВП №33438488;
визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВСМіністерства юстиції України Мазура Г І. від 20 липня 2018 року про передачу виконавчого провадження ВП №33438488;
визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у містіКиєві Махової Д.А. від 11вересня 2018 рокупро прийняття виконавчого провадження ВП №33438488;
визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у містіКиєві Махової Д.А. від 31 жовтня 2018 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП №33438488.
визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у містіКиєві Махової Д.А. від 06листопада 2018 року про арешт коштів боржника ВП №33438488.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що державними виконавцями при прийнятті оскаржуваних постанов були порушені норми Закону України «Про виконавче провадження», що призвело до порушення його прав та законних інтересів, як боржника у виконавчому провадженні.
Вважає, що постанови, які винесені у виконавчому провадженні №33438488 є протиправними.
Зазначав, що постановою про арешт коштів боржника від 06 листопада 2018 року, якою накладено арешт на його пенсійний рахунок, його позбавлено засобів до існування та забезпечення навіть на найнижчому рівні життя.
Від ПАТ «Банк Богуслав» на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити в задоволенні скарги, посилаючись на те, що її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.
Головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Мазур Г.І., старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Попів Р.І., головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Махова Д.А. та заінтересовані особи: представник відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві та ПАТ «Банк Богуслав» в судове засідання нез`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання, оскільки відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПКУкраїни неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, 07 липня 2012 року ПАТ «Банк Богуслав» звернувся до Державної виконавчої служби України з заявою про примусове виконання заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 червня 2010 року №2-1316/10, до якої додав виконавчий лист, виданий Солом`янським районним судом міста Києва від 26 липня 2010 року по справі №2-1316/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Богуслав» заборгованості в сумі 17284378,93 грн., судового збору в розмірі 1700 грн. та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи.
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Мазур Г.І. від 16 липня 2012 року відкрито виконавче провадження №33438488 з виконання виконавчого листа №2-1316/10, виданого Солом`янським районним судом міста Києва 26 липня 2010 року (т.1 а.с.145).
Згідно супровідного листа від 18 липня 2012 року №12-0-35-2261/5-10-686 головним державним виконавцем Мазуром Г.І. було направлено копію постанови про відкриття виконавчого провадження боржнику ОСОБА_1 для виконання за адресою вказаною у виконавчому документі: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.146).
Однак, конверт з вказаною постановою повернувся на адресу Державної виконавчої служби України з відміткою «Укрпошти» «за закінченням терміну зберігання» (т.1 а.с.147).
Згідно резолюції керівника, яка була залишена на повернутому конверті, головним державним виконавцем Мазуром Г.І. 17 вересня 2012 року було повторно направлено ОСОБА_1 копію постанови про відкриття виконавчого провадження за адресою: АДРЕСА_2 , яку останній отримав 21 вересня 2012 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т.1 а.с.148, 149).
Звертаючись до суду зі скаргою, ОСОБА_1 просив, зокрема, визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Мазура Г.І. від 16 липня 2012 року про відкриття виконавчого провадження ВП №33438488 та вказував на те, що 28 листопада 2018 року його представник ознайомився із матеріалами виконавчого провадження №33438488 та наступного дня після ознайомлення 29 листопада 2018 року повідомив йому інформацію, яка до цього була йому невідома, й про документи, які він ніколи не отримував, зокрема і про постанову про відкриття виконавчого провадження від 16 липня 2012 року.
Суд першої інстанції вказував на те, що про відкриття виконавчого провадження боржнику було відомо з 21 вересня 2012 року та, відповідно, він міг ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження, заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати пояснення, висловлювати свої міркування щодо питань, які виникають у виконавчому провадженню. 
Суд вказував на те, що станом на 21 вересня 2012 року боржник був обізнаний щодо виконавчого документа та відкритого виконавчого провадження, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження.
Разом з тим, розглядаючи вимоги скарги ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Мазур Г.І. від 16 липня 2012 року про відкриття виконавчого провадження, суд першої інстанції не звернув увагу на наступне.
Відповідно до положень частини першої статті 383 ЦПК України (в редакції, чинній на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження), сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
За правилами частини першої статті 385 ЦПК України (в редакції, чинній на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження), скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
Аналогічні за змістом положення містяться у статтях 447 та 449 ЦПК України, чинного на момент звернення заявником до суду із даною скаргою.
Десятиденний строк для оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця встановлений також статтею 82 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, чинного на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, чинного на момент звернення заявником до суду зі скаргою.
З рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що ОСОБА_1 отримав копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 липня 2012 року - 21 вересня 2012 року (т.1 а.с.149).
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Отже, строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з'ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз'яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.
Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що про існування виконавчого провадження, відкритого на підставі виконавчого листа №2-1316/10, виданого Солом`янським районним судом міста Києва 26 липня 2010 року ОСОБА_1 дізнався 21 вересня 2012 року, а зі скаргою про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Мазура Г.І. від 16 липня 2012 року про відкриття виконавчого провадження ВП №33438488 боржник звернувся до суду першої інстанції 10 грудня 2018 року повинен був залишити вказані вимоги без розгляду, оскільки ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду зі скаргою на дії та рішення державного виконавця, встановленого законом. 
При цьому, ОСОБА_1 не подав до суду першої інстанції клопотання про поновлення пропущеного строку для звернення зі скаргою, а без вирішення вказаного  питання скарга в частині вимог про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Мазура Г.І. від 16 липня 2012 року про відкриття виконавчого провадження не могла бути розглянута по суті.
На вказане суд першої інстанції уваги не звернув.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про скасування ухвали суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1  про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Мазур Г.І.від 16 липня 2012 року про відкриття виконавчого провадження та постановлення в цій частині нової про залишення без розгляду вказаних вимог.
Доводи ОСОБА_1 про те,  що рекомендоване повідомлення підписане не ним колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки останнім не надано належних доказів того, що вказане повідомлення ОСОБА_1 не отримувалося.
Посилання ОСОБА_1 на те, що він лише 29 листопада 2018 року від свого представника дізнався про документи, які він ніколи не отримував, зокрема і про постанову про відкриття виконавчого провадження від 16 липня 2012 року, не заслуговують на увагу, так як заявник міг дізнатися про порушення свого права тоді, коли йому стало відомо про існування відкритого щодо нього виконавчого провадження, а саме - 21 вересня 2012 року.
Відмовляючи у задоволенні скарги в частині вимог про визнання протиправними та скасування постанов про: арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19 листопада 2012 року, про звернення стягнення на доходи боржника від 14 січня 2015 року, про звернення на доходи боржника від 25 лютого 2015 року, про передачу виконавчого провадження від 20 липня 2018 року, про прийняття виконавчого провадження від 11 вересня 2018 року, про арешт коштів боржника від 06 листопада 2018 року, суд першої інстанції виходив з того, що вказані постанови відповідають нормам чинного законодавства.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду ґрунтуються на встановлених обставинах справи, досліджених доказах, нормах матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.
Згідно з п.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка була чинною на час винесення постанов про: арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19 листопада 2012 року, про звернення стягнення на доходи боржника від 14 січня 2015 року, про звернення на доходи боржника від 25 лютого 2015 року державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Аналогічні положення закріплені в ст.18  Закону України «Про виконавче провадження» 2016 року.
Відповідно до ст.27 вказаного Закону у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення, державний виконавець після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.
Частиною 6 ст.52 даного Закону визначено, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з врахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження.
Згідно з п.1 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Як вбачається з постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 липня 2012 року, в ній у п.2 зазначено, що боржнику необхідно самостійно виконати рішення суду, а саме, сплатити заборгованість згідно виконавчого листа у строк до семи днів з моменту винесення (отримання) постанови про відкриття виконавчого провадження.
У п.3 постанови про відкриття виконавчого провадження вказано, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення, розпочинається примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій.
У строк зазначений у постанові про відкриття виконавчого провадження від 16 липня 2012 року боржник рішення суду не виконав, а тому 19 листопада 2012 року головним державним виконавцем Мазуром Г.І. винесено постанову №33438488 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
В постанові вказано, що листом від 04 жовтня 2012 року КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» повідомило, що за боржником зареєстровано право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно супровідного листа від 28 листопада 2012 року №686/5-10 головним державним виконавцем Мазуром Г.І. було направлено копію постанови про арешт майна боржника від 19 листопада 2012 року боржнику ОСОБА_1 за адресою вказаною у виконавчому документі: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.151).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції  прийшов до вірного висновку про те, що  постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від  19 листопада 2012 року винесена головним державним виконавцем Мазуром Г.І. у межах виконавчого провадження відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року і направлена на реальне виконання рішення суду, яке має бути виконане.
Як вбачається з копії матеріалів виконавчого провадження №33438488, 13 серпня 2013 року державним виконавцем Попівим Р.І. було здійснено виїзд за адресою місця проживання боржника: АДРЕСА_1 , та встановлено, що боржником ОСОБА_1 вчинено перешкоди щодо входу до будинку за вищевказаною адресою для перевірки майнового стану боржника, також боржник категорично відмовився впустити до будинку, про що державним виконавцем складено відповідний акт державного виконавця в присутності понятих (т.1 а.с.152). 
У акті зроблено відмітку про те, що боржник ОСОБА_1 в присутності понятих від підпису відмовився.
Згідно  з п.п.1, 2 ч.1 ст.32 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв на час постановлення оскаржуваних постанов заходами виконання судових рішень є:  звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;  звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.70 вказаного Закону розмір відрахувань із заробітної плати  та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.
Із   заробітної  плати  боржника  може  бути  утримано  за виконавчими   документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі  стягнення  аліментів, відшкодування шкоди,  завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, відшкодування шкоди  у  зв'язку  із  втратою  годувальника  та збитків чи шкоди, заподіяних злочином, - п'ятдесят відсотків; за всіма іншими видами стягнень,  якщо  інше  не передбачено законом, - двадцять відсотків. 
Як вбачається з відповіді Пенсійного фонду України від 12 травня 2014 року №1003668665 на запит державного виконавця ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві та отримує пенсію у розмірі 4784,95 грн. (т.1 а.с.155).
14 січня 2015 року старшим державним виконавцем Попівим Р.І. винесено постанову про звернення стягнення на доходи боржника та постановлено проводити щомісячне утримання з усіх видів заробітку (доходу), що належить до виплати боржнику в розмірі 20% з усієї суми пенсії без урахування відрахувань витрат, пов`язаних з його утриманням (т.1 а.с.156).
Вказана постанова була направлена на виконання до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві.
Однак, листом від 27 січня 2015 року № 1478/12 Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повернуло дану постанову без виконання, оскільки ОСОБА_1 на обліку в Управлінні не перебуває та пенсію не отримує (т.1 а.с.157).
Згідно відповіді Пенсійного фонду України від 18 лютого 2015 року №1008897356 на запит державного виконавця, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в Київській області та отримує пенсію у розмірі 4938,17 грн. (т.1 а.с.158).
25 лютого 2015 року старшим державним виконавцем Попівим Р.І. винесено постанову про звернення стягнення на доходи боржника та постановлено проводити щомісячне утримання з усіх видів заробітку (доходу), що належить до виплати боржнику в розмірі 20% з усієї суми пенсії без урахування відрахувань витрат, пов`язаних з його утриманням (т.1 а.с.159).
Зазначену постанову направлено на виконання до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області та сторонам виконавчого провадження для відома (т.1 а.с.160).
Згідно виписки з депозитного рахунку Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби від 23 червня 2015 року вбачається, що на рахунок Відділу надійшли перші утримання з доходу боржника у розмірі 976,32 грн. з Головного управління Пенсійного фонду в Київській області. 
У відзиві на скаргу головний державний виконавець Махова Д.А. вказувала на те, що кошти, які відраховуються з пенсії ОСОБА_1 надходять щомісячно по теперішній час. Дані кошти були розподілені та перераховані на користь стягувача, виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій.
В копії матеріалів виконавчого провадження містяться звіти Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області про здійснені відрахування та виплати з пенсії з боржника ОСОБА_1 (т.1 а.с.21-22).
У судовому засіданні, яке відбулося 24 грудня 2019 року ОСОБА_1 пояснював, що він не звертав увагу на те, що пенсія зменшилася приблизно на 900 грн., оскільки це була незначна сума.
Звертаючись до суду зі скаргою про визнання протиправними та скасування постанов про звернення стягнення на доходи боржника від 14 січня 2015 року та від 25 лютого 2015 року ОСОБА_1 вказував лише на те, що вказані постанови також є протиправними. При цьому обґрунтування, в чому полягає протиправність зазначених постанов, ні скарзі, ні апеляційна скарга не містить.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що при винесенні постанов про звернення стягнення на доходи боржника від 14 січня 2015 року та від 25 лютого 2015 року старшим державним виконавцем Попівим Р.І. були дотримані норми Закону України «Про виконавче провадження».
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції що вимоги скарги про визнання протиправними та скасування постанови про передачу виконавчого провадження ВП №33438488 від 20 липня 2018 року та постанови про прийняття виконавчого провадження ВП №33438488 від 11 вересня 2018 року є безпідставними, виходячи з наступного.
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року, а Закон України «Про виконавче провадження» від 21квітня 1999 року втратив чинність.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У пункті 1 розділу першого Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802 вказано, що ця Інструкція розроблена відповідно до Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 4 розділу першого Інструкції визначено, що відділу примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві, Севастополі підвідомчі рішення, за якими: боржниками є територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, місцеві прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи; сума зобов`язання становить від десяти до двадцяти мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.
Як вбачається з матеріалів справи, сума боргу ОСОБА_1 перед ПАТ «Банк Богуслав» за виконавчим листом №2-1316/10, виданим Солом`янським районним судом міста Києва 26 липня 2010 року становить 17284378,93 грн., тобто входить в межі від десяти до двадцяти мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті, як це передбачено п.4 розділу першого вказаної Інструкції, у зв`язку з чим дане виконавче провадження підлягало виконанню відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві.
Відповідно до вимог чинного законодавства, 20 липня 2018 року головним державним виконавцем Мазуром Г.І. винесено постанову про передачу виконавчого провадження до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві.
Пунктом 2 розділу V Інструкції визначено, що виконавець, якому передано виконавчий документ, виносить постанову про прийняття до виконання виконавчого документа не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа.
Державний виконавець, якому передано виконавче провадження, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження матеріалів виконавчого провадження зобов`язаний винести постанову про прийняття виконавчого провадження, яку надсилає сторонам виконавчого провадження.
З копії матеріалів виконавчого провадження вбачається, що матеріали виконавчого провадження №33438488 надійшли до Відділу 10 вересня 2018 року, вхідний номер 13540, про що свідчить вхідний штамп Управління державної виконавчої служби.
11 вересня 2019 року головним державним виконавцем Маховою Д.А. винесено постанову про прийняття виконавчого провадження, копії якої направлено сторонам виконавчого провадження  для відома.
Згідно з ч.1 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
Частиною 2 вказаної статті визначено, що забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України «Про електроенергетику», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України «Про теплопостачання», статті 18-1 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.
Статтею 73 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення не може бути звернено на такі виплати: 1) вихідну допомогу, що виплачується з разі звільнення працівника; 2) компенсацію працівнику витрат у зв`язку з переведенням, направленням на роботу до іншої місцевості чи службовим відрядженням; 3) польове забезпечення, надбавки до заробітної плати, інші кошти, що виплачуються замість добових і квартирних; 4) матеріальну допомогу особам, які втратили право на допомогу по безробіттю; 5) допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами; 6) одноразову допомогу у зв`язку з народженням дитини; 7) допомогу при усиновленні дитини; 8) допомогу на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування; 9) допомогу на дітей одиноким матерям; 10) допомогу особам, зайнятим доглядом трьох і більше дітей віком до 16 років, по догляду за дитиною з інвалідністю, по тимчасовій непрацездатності у зв`язку з доглядом за хворою дитиною, а також на іншу допомогу на дітей, передбачену законом; 11) допомогу на лікування; 12) допомогу на поховання; 13) щомісячну грошову допомогу у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства громадян, які проживають на території, що зазнала радіоактивного забруднення; 14) дотації на обіди, придбання путівок до санаторіїв і будинків відпочинку за рахунок фонду споживання.
Таким чином, статтею 73 Закону України «Про виконавче провадження» визначено виплати, на які не може бути звернуто стягнення. Пенсійні виплати не включені в зазначений перелік.
06 листопада 2018 року головним державним виконавцем Маховою Д.А., керуючись ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову у ВП №33438488 про арешт коштів боржника, якою було накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунку(ах) в усіх установах банку (перелік установів банків України наведено у постанові державного виконавця).
Постанову про арешт коштів боржника винесено у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» задля забезпечення реального виконання боржником рішення, якою накладено арешт на кошти, що містяться на рахунках у банках та всіх інших рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника.
У постанові про накладення арешту на кошти боржника зазначено: «крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику».
Тобто, державний виконавець вказаною постановою визначив банківським установам, які виконують рішення виконавця, порядок виконання з урахуванням обмежень, визначених законодавством, перелік яких не містить обмежень щодо накладення арешту на рахунок, на який серед інших зарахувань здійснюється нарахування заробітної плати чи пенсії.
Крім того, відповідно до п.1 ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.
Так, відповідно до п.1.2. р. І Наказу МФУ №758 від 22 червня 2012 року «Про затвердження Порядку відкриття та закриття рахунків у національній валюті в органах Державної казначейської служби України» рахунки із спеціальним режимом використання - рахунки, які відкриваються в Казначействі та його органах підприємствам, установам, організаціям для проведення розрахунків з надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу (в тому числі послуг з транспортування, розподілу та постачання), тепло-, водопостачання і водовідведення, квартирної плати (утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), вивезення побутового сміття та рідких нечистот, з погашення заборгованості перед державним бюджетом, з повернення бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (Верховною Радою Автономної Республіки Крим, міськими радами) або під державні (місцеві) гарантії, з електронного адміністрування податків, для сплати заборгованості за електроенергію, для зарахування депозитних коштів та не бюджетні рахунки розпорядників бюджетних коштів.
Таким чином, наведеними законодавчими положеннями обмежено право виконавця в частині накладення арешту на кошти боржника, звернення стягнення, на які заборонено законом.
Водночас, визначено обов`язок банку повернути постанову, якщо рахунок має спеціальний режим використання.
Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з прийняттям АТ «Ощадбанк» постанови про накладення арешту на рахунки боржника ВП № 33438488 від 06 листопада 2018 року рахунок, на який накладено арешт, не відноситься до рахунків із спеціальним режимом використання або інших рахунків, звернення стягнення на які заборонено законом.
Листом від 20 листопада 2018 року №20.1.0.0.0/7-181120/504 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надав інформацію стосовно наявності рахунку в установі банку та накладення на нього арешту.
З огляду на викладене, винесення головним державним виконавцем Маховою Д.А. постанови про накладення арешту на грошові кошти боржника, що містяться на рахунку(ах), відкритих боржником  в банківських  установах, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику є правомірним.
Доводи апеляційної скарги про те, що  постанова  про накладення арешту на картковий рахунок, відкритий у АТ «Ощадбанк», на який боржник отримує пенсію є безпідставною колегія суддів відхиляє, оскільки пенсійні виплати не входять до переліку виплат, визначених ст.73 Закону України «Про виконавче провадження» за рахунок яких не може бути звернено стягнення.
Звертаючись до суду із скаргою ОСОБА_1 не навів належних доводів на спростування правильності дій та рішень державних виконавців з приводу прийняття вказаних постанов.
Посилання апелянта на його необізнаність щодо ходу виконавчих дій (прийняття оскаржуваних постанов), як на підставу для задоволення скарги, не заслуговують на увагу, оскільки зазначене не є підставою для визнання незаконними зазначених постанов державних виконавців і їх скасування.
Доводи апеляційної скарги про те, що в усіх документах виконавчого провадження зазначено про те, що адресою його місця проживання є: АДРЕСА_2 , проте за вказаною адресою він не проживав та зареєстрований не був, він проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.
Як вбачається з копії матеріалів виконавчого провадження, а саме в заяві ПАТ «Банк Богуслав» про відкриття виконавчого провадження та у виконавчому документі  №2-1316/10, виданого Солом`янським районним судом міста Києва 26 липня 2010 року зазначено місце проживання ОСОБА_1 як: АДРЕСА_2 .
Виконавче провадження заяв від імені ОСОБА_1 про зміну свого місця проживання чи перебування не містять.
Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 31 жовтня 2018 року ОСОБА_1 є керівником ТОВ «СТРАТЕГІЯ 2008» з 12 листопада 2011 року. При цьому у витягу місцем його проживання зазначено: АДРЕСА_2 .
Крім того, з договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 03 липня 2009 року вбачається, що ОСОБА_1 , який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та ОСОБА_7 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 передали у власність покупцю ОСОБА_8 , який також зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , вказану квартиру.
У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснив, що квартира АДРЕСА_2 була продана його зятю ОСОБА_8 .
Відповідно до ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
З урахуванням викладеного суд першої інстанції обґрунтовано виходили з того, що державні виконавці приймаючи постанови про: арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19 листопада 2012 року, про звернення стягнення на доходи боржника від 14 січня 2015 року, про звернення на доходи боржника від 25 лютого 2015 року, про передачу виконавчого провадження від 20 липня 2018 року, про прийняття виконавчого провадження від 11 вересня 2018 року, про арешт коштів боржника від 06 листопада 2018 року діяли в межах повноважень та відповідно до вимог Закону україни «Про виконавче провадження», а тому підстави для задоволення скарги ОСОБА_1 відсутні.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ч.6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Як вбачається з апеляційної скарги, ОСОБА_1 також просив визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Попіва Р.І.від 06 січня 2015 рокупро стягнення виконавчого збору ВП №33438488 та визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у місті Києві Махової Д.А. від 31 жовтня 2018 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП №33438488.
Як вбачається з матеріалів справи, вказані вимоги не були предметом розгляду у суді першої інстанції, оскільки ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року у відкритті провадження ОСОБА_1 в частині вимог про: визнання протиправною та скасування постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Попіва Р.І. від 06 січня 2015 року про стягнення виконавчого збору ВП №33438488 та визннняпротиправною та скасування постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у містіКиєві Махової Д.А. від 31 жовтня 2018 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП №33438488 відмовлено.
А відтак, зазначені вимоги не можуть бути прийняті та розглянуті судом апеляційної інстанції.
При цьому, з апеляційною скаргою на ухвалу  Солом`янського районного суду міста Києва від 17 квітня 2019 року ОСОБА_1 не звертався.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
                                                            П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 - задовольнити частково.
 
Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року в частині відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1  про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Мазур Геннадія Івановичавід 16 липня 2012 року про відкриття виконавчого провадження скасувати та постановити в цій частині нову.
 
Скаргу  ОСОБА_1 в частині вимог про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Мазур Геннадія Івановича від 16 липня 2012 року про відкриття виконавчого провадження - залишити без розгляду.
 
В іншій частині ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
            Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
            Повний текст постанови складено 31 січня 2020 року.
 
Головуючий:
 
Судді: