ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

Справа № 641/6475/18
Провадження № 22-ц/818/73/20
14 січня 2020 року         
м. Харків
Харківський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого         - Сащенко І.С.,
суддів          - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,
за участю секретаря - Іманвердізаде А.А.,
учасники справи: 
позивач  - ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне акціонерне товариство «Харківський Хлібокомбінат «Слобожанський», 
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 травня 2019 року ( суддя Колодяжна І.М.) по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківський Хлібокомбінат «Слобожанський» про стягнення заробітної плати, -
встановив:
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень, просила стягнути з відповідача нараховану, але невиплачену заробітну плату у сумі 12950 грн., компенсацію за невикористану відпустку у сумі 1982 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 22200 грн., а всього - 62595,00 грн. та зобов`язати відповідача сплатити єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період роботи з грудня 2017 року по лютий 2018 року у сумі 1997,84 грн. 
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 15.09.2017 року на підставі наказу №173-к від 14.09.2017 року вона була прийнята по переведенню на посаду провідного спеціаліста з аналітики ПАТ «Харківський Хлібокомбінат «Слобожанський». 15.02.2018 року була звільнена за згодою сторін на підставі наказу №32-к від 15.02.2018 року. На день звільнення позивача відповідачем нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з листопада 2017 року по 15 лютого 2018 року у сумі 12950 грн., не виплачена компенсація за невикористану відпустку за 15 днів у сумі 1982 грн. Відмова відповідача у виплатах була обґрунтована відсутністю коштів. Також відповідач не сплатив єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період роботи позивача з грудня 2017 року по 15 лютого 2018 року у сумі 1997,84 грн. 
Сторони в судове засідання не зявилися. 
Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Харківський Хлібокомбінат «Слобожанський» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 11 984,50 гривень, з яких підлягають утриманню податки і обов`язкові платежі. Допущено негайне виконання рішення в частині присудження стягнення заборгованості по заробітній платі, але не більш ніж за один місяць. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погодившись з вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині відмови у задоволенні її вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити її позовні вимоги. Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що для задоволення позову в цій частині є всі підстави. 
Правом на надання відзиву відповідач не скористався.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем та її представником не надано суду доказів, що розмір її заробітної плати був більшим, ніж визначений законодавством розмір мінімальної заробітної плати, а відтак сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 12 950 грн. не є доведеною. Відомості про наявність невикористаної відпустки позивача та невиплачену компенсацію за невикористану відпустку суду не надано. Відсутність інформації про розмір заробітної плати позивача за останні календарні місяці роботи не дає можливості обчислити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, а тому ці позовні вимоги залишено без задоволення.
Повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може.
Встановлено, що згідно записів у трудовій книжці на підставі наказу №173 -к від 14.09.2017 року позивач прийнята по переведенню на посаду провідного спеціаліста з аналітики ПАТ «Харківський хлібокомбінат «Слобожанський». 
15.02.2018 року позивача на підставі наказу 32-к від 15.02.2018 року звільнено, відповідно до ст. 36 п. 5 КЗпПУ (за згодою сторін).
При цьому з листопада 2017 року по 15 лютого 2018 року заробітна плата відповідачем не виплачувалась, що підтверджується довідкою ПФУ за формою ОК -5.
Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси  у спосіб, визначений законами або договором.
Згідно зі статтею 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 47 Кодексу законів про працю України та п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58, передбачено, що власник або уповноважений ним орган в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку з унесенням запису про звільнення і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У відповідності до статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вираженні, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Крім того, відповідно до ст.ст. 74, 79 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткова) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.
Згідно ст. 83 КЗпП України і ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», при звільненні працівника йому виплачується компенсація за всі дні невикористаної відпустки.
Рішення в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати ОСОБА_1 не оскаржувалось і судом апеляційної інстанції не переглядається.
Що стосується вимог про стягнення компенсації за 15 днів невикористаної відпустки, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про їх недоведеність, оскільки матеріали справи не містять даних про наявність невикористаної відпустки позивача та невиплачену компенсацію за невикористану відпустку, вказана інформація не була надана відповідачем і на виконання ухвали суду від 14 березня 2019 року.
Разом з цим, відмову суду у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку колегія суддів вважає необґрунтованою.
Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100.
Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата.
За роз`ясненнями, які викладені в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Беручи до уваги той факт, що за два місяці перед звільненням заробітна плата позивачу не виплачувалась, до теперішнього часу розрахунків з позивачем по належним їй виплатам не проведено, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку.
Враховуючи відсутність даних про розмір середньоденної заробітної плати позивача, суд вважає за можливим провести розрахунок виходячи із розміру мінімальної заробітної плати за два місяці, що передували звільненню.
Таким чином, середньоденна заробітна плата за грудень 2017 року - січень 2018 року складає: (3200+3723) грн./ (20+21) робочих днів = 168,85 грн.
Затримка розрахунку по день ухвалення рішення становить 550 днів.
Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку складає 92867,50 грн. (550 днів х 168,85 грн.) та підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 .
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.
Питання про розподіл судових витрат колегія суддів вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року). 
Згідно п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Керуючись ст.ст.367, 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
постановив:
       Апеляційну скаргу скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 травня 2019 рокув частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати - скасувати.
Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківський Хлібокомбінат «Слобожанський» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати - задовольнити.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський Хлібокомбінат «Слобожанський» ( код 00381870, м. Харків, Салтівське щосе, 129) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у сумі 92867,50 грн.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський Хлібокомбінат «Слобожанський» ( код 00381870, м. Харків, Салтівське щосе, 129) на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1057,20 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 16 січня 2020 року.

Головуючий                І.С. Сащенко

          Судді                       А.І.Овсяннікова  

               І.П. Коваленко