Ухвала
 
18 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 174/518/19
провадження № 61-2854ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» про стягнення заробітної плати, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» (далі - АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія») про стягнення заробітної плати.
 
Свої вимоги позивач мотивував тим, що згідно з безстроковим договором, укладеним між ним та відповідачем, він працює на підприємстві інженером-конструктором ІІ категорії відділу головного механіка збагачувального виробництва. 
 
Згідно з наказом від 24 травня 2016 року № 123 «Про простій ОСОБА_1 » йому із 25 травня 2016 року встановлений простій за місцем його роботи, не з його вини, з оплатою простою у розмірі 2/3 встановленого йому окладу. Таким чином, щомісячно починаючи із 25 травня 2016 року йому не оплачується 1/3 частина його окладу. 
 
Вважає, що відповідач безпідставно оплачує його час простою на виробництві із розрахунку 66 відсотків від його окладу замість 100 відсотків, за період із травня 2016 року, з огляду на те, що пунктами 3.17, 3.18 колективного договору на 2015-2016 роки (який діє із 2015 року), укладеного між адміністрацією та трудовим колективом філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» передбачено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку 100 відсотків його тарифної ставки, встановленого працівнику розряду (окладу), якщо працівник письмово не відмовлявся від його переведення на час простою за основною або іншою професією (посадою), не протипоказаною йому за станом здоров`я. Тобто відповідач прийняв на себе обов`язок сплачувати своїм працівникам заробітну плату за час простою в розмірі 100 відсотків від їх розрядів, окладів, якщо вони письмово не відмовляються від переводу на час простою на іншу роботу, не протипоказану їм за станом здоров`я. Таким чином, для того щоб відповідачу не застосовувати норму колективного договору в частині оплати простою працівника в розмірі 100 відсотків його окладу, необхідно дві умови: по-перше, щоб працівник письмово відмовився від переходу на іншу роботу, по-друге, щоб така робота не була протипоказана йому за станом здоров`я. У свою чергу, він жодного разу письмово не відмовлявся від переходу на іншу роботу на час простою, а навпаки, коли 15 грудня 2016 року він погодився перевестися на час простою на посаду експерта технічного з промислової безпеки лабораторії технічної діагностики служби головного механіка, яка йому запропонована, відповідач своїм листом від 22 грудня 2016 року № 01-32/198 відмовив у переводі на зазначену посаду. Таким чином, відповідачем порушені умови чинних колективних договорів у філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» щодо розміру виплат заробітної плати за час простою не з вини працівника і відповідно відповідач систематично не доплачував йому 1/3 частину його заробітної плати кожного місяця із травня 2016 року. При цьому, рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2018 року у справі № 174/612/18 за його позовом до відповідача про стягнення заробітної плати, невиплаченої відповідачем під час простою, визнана неправомірною виплата йому відповідачем заробітної плати за час простою в розмірі 2/3 частин його посадового окладу, замість 100 відсотків посадового окладу у період з травня 2016 року по червень 2018 року, та стягнуто на його користь недоплачену заробітну плату за цей період у розмірі 44 247,96 грн.  Проте з липня 2018 року відповідач продовжує виплачувати йому заробітну плату на час простою в розмірі 2/3 частини його посадового окладу, порушуючи його право на отримання заробітної плати. 
 
Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд стягнути із відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за період із липня 2018 року по травень 2019 року в загальному розмірі 24 615,88 грн, яка складається із 1/3 частини невиплачених заробітних плат за липень 2018 року - 2 070,83 грн, за серпень 2018 року - 2 130,00 грн, вересень 2018 року - 2 289,75 грн, за жовтень 2018 року - 972,37 грн, листопад 2018 року - 2 120,92 грн, грудень 2018 року - 2 183,92 грн, січень 2019 року - 2 510,71 грн, лютий 2019 року - 2 401,91 грн, березень 2019 року - 2 461,23 грн, квітень 2019 року - 2 519,08 грн, травень 2019 року - 2 955,16 грн. 
 
Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2020 року, позов задоволено частково. Стягнуто із АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» на користь ОСОБА_1 недоплачену йому заробітну плату за час простою у період із липня 2018 року по травень 2019 року у розмірі 15 814,77 грн без утриманням із зазначеної суми податків та інших обов`язкових платежів.
 
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій виходили із того, що оскільки позивачем не надано письмової відмови від його переведення на час простою за основною або іншою професією (посадою), тому оплата часу простою мала здійснюватися з розрахунку 100 відсотків тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу), тому з відповідача на користь позивача підлягає стягнення недоплачена заробітна плата за час простою у період із липня 2018 року по травень 2019 року в розмірі 15 814,77 грн.
 
05 лютого 2020 року АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року             № 460-ІХ (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Враховуючи те, що касаційна скарга подана 05 лютого 2020 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ. 
 
Верховний Суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення заробітної плати у розмірі 24 615,88 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.      
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.
 
Крім того, при визначенні справи малознаною Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Ураховуючи, що оскаржувані судові рішення прийняті у малозначній справі, а випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відсутні, тому у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» про стягнення заробітної плати відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
 
Суддя                                                                                                          О. В. Ступак