УХВАЛА

29 січня 2020 року 
Київ
справа №1940/1564/18
адміністративне провадження №К/9901/35405/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Жука А.В.,
суддів: Мартинюк Н.М.,  Мельник-Томенко Ж.М., 
перевіривши касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області 
на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року 
у справі №1940/1564/18
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Державної податкової служби у Тернопільській області, яке є правонаступником Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом, в якому з урахуванням зменшення позовних вимог, просив визнати протиправними дії Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області (далі - Головне управління ДФС у Тернопільській області) щодо невиплати йому компенсації за роботу в понадурочний час, зобов`язати відповідача сплатити йому компенсацію в розмірі 44 072,69 грн за роботу в понадурочний час за період з 01 серпня 2013 року по 30 січня 2018 року, зобов`язати здійснити нарахування та виплатити йому індексацію компенсації в розмірі 44 072,69 грн за роботу в понадурочний час за вказаний період та зобов`язати ГУ ДФС у Тернопільській області сплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 200 000,00 грн.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року, позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління ДФС у Тернопільській області щодо невиплати позивачу грошового забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, як компенсацію за службу в понаднормовий час, зобов`язано нарахувати та виплатити грошове забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, як компенсацію за службу в понаднормовий час, за період з 01 серпня 2013 року по 30 січня 2018 року в сумі 52      999,83 грн. та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки при звільненні в сумі 33381,99 грн. У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Тернопільській області на користь позивача судові витрати, пов`язані з проведенням експертизи, сплачені згідно квитанції №38247480 від 16 січня 2019 року в сумі 4004 грн.
19 грудня 2019 року до Верховного Суду надійшли матеріали касаційної скарги Головного управління ДФС у Тернопільській області. 
Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2019 року зазначену касаційну скаргу залишено без руху та запропоновано скаржнику у десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали надати платіжний документ про сплату судового збору за подання касаційної скарги.  
20 січня 2020 року на адресу Верховного Суду від скаржника надійшло клопотання про усунення недоліків касаційної скарги та платіжні доручення №15 від 16 січня 2020 року про сплату судового збору.
За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, серед основних засад судочинства, закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Згідно з частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Згідно пункту 20 частини першої статті 4 КАС України встановлено, що адміністративною справою незначної складності (малозначною справою) є адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
За змістом пункту 2 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
З оскаржуваних судових рішень та зі змісту касаційної скарги вбачається, що предметом розгляду у даній адміністративній справі є визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати йому компенсації за роботу в понадурочний час, тобто дана справа пов`язана з проходженням позивачем публічної служби.
З матеріалів касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 проходив військову службу на різних посадах Головного управління Міндоходів у Тернопільський області та ГУ ДФС у Тернопільській області, які не відноситься до посад, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища. 
Таким чином, в силу вимог пункту першого частини шостої статті 12 КАС України дана справа законом віднесена до справ незначної складності.
У касаційній скарзі заявник посилається на те, що зазначена справа має виняткове значення для нього.
Оцінивши доводи касаційної скарги та правове значення цієї справи для формування єдиної правозастосовної практики, колегія суддів констатує, що скаржником не наведено обґрунтованих посилань на існування обставин передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України у касаційній скарзі відсутні та такі обставини не встановлені судом з поданих матеріалів касаційної скарги.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що за поданою касаційною скаргою оскаржуються судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З огляду на наведене, у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою слід відмовити.
Також суд звертає увагу скаржника, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 52, 328, 333 КАС України,
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року у справі №1940/1564/18.
2. Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена. 

...........................

...........................

...........................

А.В. Жук
Н.М. Мартинюк 
 Ж.М. Мельник-Томенко ,
Судді Верховного Суду