ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/385/20 Справа № 183/6156/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сорока О.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2020 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.
суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.
при секретарі - Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - 

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 30.09.2016 року в м.Новомосковську з вини відповідача, який порушив Правила дорожнього руху під час керування автомобілем Деу Сенс, реєстраційний номер НОМЕР_1 , сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої автомобіль ОСОБА_6, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням позивача, отримав механічні пошкодження. 07 липня 2017 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області виніс постанову, якою закрив провадження відносно відповідача по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, за закінченням строків накладення адміністративного стягнення. З метою встановлення розміру спричинених збитків, позивач звернувся до експерта-товарознавця ОСОБА_3 , який оглянув пошкоджений автомобіль, на підставі звіту про оцінку транспортного засобу, вартість матеріального збитку, завданої власнику автомобіля Мерседес Бенц, реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 31486,18 грн. Між тим, позивач вказував, що ним понесені значно більші витрати на відновлення транспортного засобу, згідно ремонтної калькуляції, наданої у зазначеному звіті про оцінку транспортного засобу, вартість відновлювального ремонту становить 56320,71 грн. За проведення цього дослідження позивачем було сплачено 1000 грн., які він відносить до судових витрат.
Враховуючи вищезазначене, позивач просив стягнути з відповідача спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнову шкоду у розмірі 57320,71 грн.
Рішенням Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2019 року позовні вимоги позивача було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майнову шкоду у розмірі 31486,18 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 640 грн., витрати на проведення судової товарознавчої експертизи у розмірі 1000 грн., а всього 1640 грн. В іншій частині позову ОСОБА_2 - відмовлено.
З таким рішенням суду  ОСОБА_1 не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.
В своїй апеляційній скарзі  ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
ОСОБА_2 відповідно до положень ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Новомосковського районного суду м.Дніпропетровська від 08 травня 2019 року - без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апелянта.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно з постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2017 року по справі № 186/1722/16-п про адміністративне правопорушення, провадження по справі відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП - закрите, за закінченням строку накладення адміністративного стягнення.
21.10.2016 року за заявою ОСОБА_2 . ФОП ОСОБА_3 , який має кваліфікаційне свідоцтво оцінювача, складено звіт про оцінку транспортного засобу автомобіля Мерседес Бенц, реєстраційний номер НОМЕР_2 , по визначенню вартості матеріального збитку, спричиненого володільцю КТЗ, згідно з яким встановлено, що вартість матеріального збитку спричиненого володільцю зазначеного автомобіля, пошкодженого внаслідок ДТП, складає 31486,18 грн. Вартість експертного дослідження становить 1000,00 грн. 
Суд встановив, що між сторонами вбачається спір щодо виплати вартості матеріального збитку, спричиненого дорожньо-транспортною пригодою за участю позивача та відповідача.
Встановлено, що досліджена раніше постанова Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2017 року не містить даних про встановлення вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. До такого висновку суд дійшов через неможливість проведення експертизи. 
Однак, суд встановив, що інші матеріали справи, які в розумінні ст. 251 КУпАП, являються доказами при розгляді справи про адміністративне правопорушення, в тому числі протокол про адміністративне правопорушення, схема до протоколу та письмові пояснення обох водіїв, дають суду достатніх даних про те, що ОСОБА_1 порушив п.10.3 Правил дорожнього руху України, при перестроюванні не надав перевагу у русі автомобілю Мерседес Бенц, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку.
Відповідачем не доведено суду, що пошкодження транспортного засобу позивача сталося внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Враховуючи вищезазначене, суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню матеріальна шкода, завдана пошкодженням належного йому автомобіля, яка, згідно звіту оцінювача, складає 31486,18 грн.
В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що власником пошкодженого автомобіля марки Мерседес Бенц, реєстраційний номер НОМЕР_2 , є ОСОБА_4 , у зв`язку з чим для визначення правової підстави щодо стягнення майнової шкоди на користь ОСОБА_2 суду першої інстанції необхідно було встановити законність експлуатації транспортного засобу саме позивачем ОСОБА_2 , докази про порушення майнових прав позивача, саме як власника пошкодженого транспортного засобу. Апелянт зазначає, що на момент вчинення ДТП у позивача не було законного права користування автомобілем (чужим майном). Також, апелянт посилається на те, що за клопотанням відповідача було призначено автомобільно-товарознавчу експертизу, за результатами якої судовий експерт надав висновок про неможливість встановлення вартості відновлюваного ремонту з урахуванням зношеності та втрат товарної вартості пошкодженого автомобіля та неможливість встановлення вартості завданого матеріального збитку власнику транспортного засобу, оскільки автомобіль ОСОБА_6, державний номер: НОМЕР_2 на момент огляду вже був відремонтований. Зазначає, що будь-яких актів виконаних робіт, нарядів-замовлень чи квитанцій щодо відновлення (ремонту) пошкодженого автомобіля ОСОБА_6, державний номер: НОМЕР_2 , матеріали справи не містять.
Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.
Згідно вимог ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
За ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник, особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
У п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно до Постанови Верховного Суду України від 02.12.2015 року по цивільній справі №6-691цс15 роз`яснено, що відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості.
Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» також визначено, що «вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне рушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода , та чи сталася вона з вини відповідача.
Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК».
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у спричиненому ДТП, що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення, схемою до протоколу та письмовими поясненнями обох водіїв.
У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди, завданої пошкодженням належного йому автомобіля, у сумі 31486 грн. 18 коп., посилаючись на звіт про оцінку транспортного засобу № 21/10/16 від 21.102016 року.
Колегія суддів звертає увагу на те, що звіт про оцінку транспортного засобу є належним та допустимим доказом, який визначає вартість матеріального збитку.
Також, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про неправомірність володіння позивачем спірним автомобілем, оскільки вони спростовуються свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, згідно якого  ОСОБА_5  має право керування автомобілем ОСОБА_6, реєстраційний номер  НОМЕР_2 , на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом на момент вчинення ДТП, визнаний потерпілим у справі про адміністративне правопорушення, а тому являється особою, яка, відповідно до ст. 4 ЦПК України, звернулася за захистом своїх порушених прав.
А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішення.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий:                                                                 В.С. Городнича 

Судді:                                                                         О.П. Варенко 

                                                                        О.В. Лаченкова