ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" лютого 2020 р.           Справа№ 910/7725/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Майданевича А.Г. 
          Ткаченка Б.О. 
 
при секретарі судового засідання : Романовій Ю.М.
за участю представників сторін: 
від позивача: Кривошей Д.А. довіреність № 220/524/Д  від 03.09.2019 року; 
від відповідача: Марків Н.В. ордер серія А.А.№1002140  від 09.07.2019 року,
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ЄВРО КЛАСС”
на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2019 року (дата підписання повного тексу 21.08.2019 року)
у справі № 910/7725/19  (суддя Турчин С.О.)
за позовом Міністерства оборони України
до Товариства з обмеженою відповідальністю “ЄВРО КЛАСС”
про стягнення 338 369,52 грн.
                                                                           
                                                    ВСТАНОВИВ: 
          Міністерство оборони України звернулось (далі – позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “ЄВРО КЛАСС” (далі – відповідач) про стягнення 338369,52 грн, з яких 227926,32 грн пені та 110 443,20 грн штрафу.
          Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором № 286/2/18/18 про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів продовольчої служби.
          Господарський суд міста Києва задовольнив позов Міністерства оборони України своїм рішенням від 13.08.2019 (повний текст складено та підписано 21.08.2019 року).
          Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю “ЄВРО КЛАСС” звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
          Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права.
          Крім того, скаржник вказав, що за умовами спірного договору  постачальник зобов`язується  поставити товар у строк який передбачений ним, замовник в свою чергу використовує певний час для огляду товару на предмет відповідності заявленим вимогам, відсутності технічного  (технологічного) браку. Лише потім складає акт-приймання передачі товару для бухгалтерського обліку та сплачує кошти за нього на підставі рахунку-фактури виставленої постачальником. Поставка товару не підтверджує його облік замовником. В кожному акті приймання передачі зазначається, що він складений на підставі видаткової накладної, яка підтверджує поставу товару.   
          Отже, за твердженням скаржника, суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не врахував, що товар від постачальника до замовника переходить в 3 етапи. 
          Також скаржник вказав, що позивачем до позовної заяви були додані видаткові накладні  на яких містяться  відмітки штемпеля, що позивач поставив здійснив облік товару в іншу дату, ніж та, яка зазначена у видаткових накладних, які наявні у відповідача.
          Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.09.2019 року справу № 910/7725/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя – Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Ткаченко Б.О.
                 Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “ЄВРО КЛАСС” на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2019 року у справі №910/7725/19 та призначив розгляд на 21.11.2019 року своєю ухвалою від 15.10.2019 року.
              Північний апеляційний господарський суд оголосив перерву у розгляді апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “ЄВРО КЛАСС” на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2019 року у справі №910/7725/19 на 12.12.2019 року своєю ухвалою від 21.11.2019 року.
                 11.12.2019 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача надійшли додаткові пояснення по справі.
               Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.12.2019 року, у зв`язку з перебуванням судді Коротун О.М., на лікарняному, було сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/7725/19 нову колегію суддів у складі: головуючого судді: Суліма В.В., суддів: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.
              Північний апеляційний господарський суд прийняв апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ЄВРО КЛАСС” на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2019 року у справі №910/7725/19 до провадження у складі нової колегії суддів: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О., своєю ухвалою від 12.12.2019 року.
             Північний апеляційний господарський оголосив перерву у розгляді апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “ЄВРО КЛАСС” на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2019 року у справі №910/7725/19 до 06.02.2020 року своєю ухвалою від 12.12.2020 року. 
           06.02.2020 року представник скаржника в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду першої інстанції скасувати.
          Представник позивача 06.02.2020 року в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду заперечував проти доводів апеляційної скарги та  просив апеляційну скаргу залишити  без задоволення, а рішення господарського суду – без змін. 
          Позивач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення  суду першої інстанції в апеляційному порядку.                     
          Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що рішення  Господарського суду міста Києва  від 13.08.2019 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “ЄВРО КЛАСС” -  без задоволення, з наступних підстав.
          Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 14.05.2018 року між Міністерством оборони України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю “ЄВРО КЛАСС” (постачальник) було укладено договір № 286/2/18/18 про поставку товарів для державних потреб матеріально-технічних засобів продовольчої служби (далі – договір), відповідно до  умов якого постачальник зобов`язується у 2018 році поставити Міністерству оборони України обладнання для закладів громадського харчування (39310000-8) (Лінія самообслуговування на 1000 чол.) (далі – товар), зазначений у специфікації, а замовник - забезпечити приймання та оплату товару в кількості, у строки. 
Згідно з п. 1.2 договору постачальник зобов`язався поставити замовнику обладнання для закладів громадського харчування (39310000-8) (Лінія самообслуговування на 1000 чол.) до 15.06.2018 року включно – 8 шт. на суму 2  629  600,00 грн без ПДВ, до 20.06.2018 року включно – 1 шт. на суму 328  700,00 грн без ПДВ, а всього на суму 3549960,00 грн з ПДВ. 
Відповідно до п. 5.1 договору, товар постачається на умовах DDP – склад замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню термінів “Інкотермс” у редакції 2010 року згідно з положеннями договору, встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт і зберігання в межах термінів, установлених діючими стандартами тощо. Терміни постачання обладнання визначено у рознарядці замовника, яка є невід`ємною частиною договору. 
Місцем поставки товару є військові частини Міністерства оборони України, що зазначені у рознарядці Міністерства оборони України, яка є невід`ємною частиною цього договору, згідно з розрахунком поставки та обов`язковим дотриманням передбачених нею вимог до асортименту, кількості, адреси одержувачів замовника та черговості відвантажень (п. 5.2. договору).
Рознарядкою Міністерства оборони України (додаток 12.1.1. до договору в редакції додаткової угоди № 1 від 05.07.2018 року) встановлені наступні терміни постачання товару:
- А0284 (1 шт.) – до 15.06.2018 року включно;
- А 0998 (1 шт.) – до 15.06.2018 року включно;
- ХНУПС (1 шт.) – до 15.06.2018 року включно;
- ВІТВ НТУ “ХПІ” (1 шт.) – до 15.06.2018 року включно;
- А0501 (1 шт.) – до 15.06.2018 року включно;
- А0666 (1 шт.) – до 20.06.2018 року включно;
- А2167 (2 шт.) – до 15.06.2018 року включно;
- А0139 (1 шт.) – до 15.06.2018 року включно.
Пунктом 6.1.2 договору встановлений обов`язок замовника прийняти поставлений товар згідно з належним чином оформленим і підписаним актом приймання-постачання.
В свою чергу, п. 6.3.1 встановлений обов`язок постачальника забезпечити постачання товару у строки, встановлені договором. 
Відповідно до п. 10.1 договору, договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2018, а в частині проведення розрахунків до повного його завершення. 
Так, між позивачем та відповідачем укладено договір поставки, за умовами якого відповідач зобов`язався  поставити обумовлений у специфікації товар, а позивач – прийняти і оплатити такий товар. 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. 
Згідно із ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до Специфікації до договору, з урахуванням рознарядки, сторони погодили, що товар у кількості 8 шт. відповідач зобов`язаний поставити до 15.06.2018 включно, та у кількості 1 шт. – до 20.06.2018 включно.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники  господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачем було допущено прострочення терміну поставки товару, зокрема:
- згідно з актом приймання № 303, поставка до військової частини НОМЕР_1 здійснена 06.10.2018 року, з простроченням в 112 днів; 
- згідно з актом приймання-передачі № 47, до військової частини А 0998 здійснена 20.12.2018 року, з простроченням в 187 днів; 
- згідно з актом приймання № 88, поставка до військової частини НОМЕР_2 здійснена 10.11.2018 року,  з простроченням в 142 днів (заявлено 116 днів);
- згідно з актом приймання № 38, поставка до військової частини НОМЕР_3 здійснена 26.11.2018 року, з простроченням в 163 дні.
Заперечуючи проти факту прострочення поставки товару, відповідач посилається на видаткові накладні від 15.06.2019 року № 190, № 335, № 326 та від 20.06.2018 року № 309, які, на думку відповідача, підтверджують своєчасність поставки товару, а акти приймання товару складені позивачем у зручний для нього час.
Проте, суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги дані твердження, з огляду на наступне.
Так,  в актах приймання товару № 303, № 47, № 88, № 38  були окремо зазначені дати відправлення та дати надходження товару, зокрема в акті № 303 – 06.10.2018 року, в акті № 47 – 20.12.2018 року, в акті  № 88 – 10.11.2018 року, в акті № 38- 26.11.2018 року. Дані акти містять підписи представника відповідача та печатку відповідача. Відповідачем вказана обставина не заперечувалась та не була спростована.
Також матеріали справи містять повідомлення-підтвердження отримання та оприбуткування за бухгалтерським обліком матеріальних цінностей, закуплених Міністерством оборони України, в яких відображені дати поставки, аналогічні тим, які зазначені в актах приймання.
Відповідно до ст. 1 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію. 
Згідно з п. 2.4. Наказу Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 “Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку”, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, дата складання видаткової накладної не свідчить про те, що зазначений у ній товар був переданий того ж дня. Більше того, у видаткових накладних містяться дати приймання товару зі сторони позивача, які відповідають іншим доказам у справі, зокрема актам приймання та повідомленням-підтвердженням отримання та оприбуткування за бухгалтерським обліком матеріальних цінностей, закуплених Міністерством оборони України.
Разом з цим, видаткові накладні (на яких стоїть дата без прострочки), які були надані скаржником для огляду суду апеляційної інстанції, в сукупності з встановленими обставинами  не спростовують  факту прострочення виконання відповідачем зобов`язання за спірним договором. При цьому, колегія суддів відзначає, що вищевказані видаткові накладні до суду першої інстанції не надавалися, відповідно суд першої інстанції виніс оскаржуване рішення за наявними в матеріалах справи доказами.
Так, матеріали справи не містять, а скаржником не надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79  Господарського процесуального кодексу України доказів непрострочення строків постачання товару останнім.   
Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України,  учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Згідно ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу  України одним з видів господарських санкцій є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).
Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст.  230 Господарського кодексу України).
Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). 
Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 2, ч. 3 ст. 6 та ст. 627 Цивільного кодексу України).
Отже, суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності (договірної санкції) за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань.
З огляду на вищенаведені положення законодавства, сторони, керуючись принципом свободи договору за взаємною згодою визначили вид штрафних санкцій та їх розмір за порушення не грошового зобов`язання – порушення строків постачання продукції.
Так, відповідно до п. 7.3.6 договору, за порушення строків виконання зобов`язання постачальник сплачує пеню в розмірі 0,1 відсотка вартості недопоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 30 днів з Постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вартості недопоставленого товару. 
При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.
В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає з закону чи із суті відносин сторін, що дозволяє здійснити відповідне врегулювання у договорі.
Таким чином,  одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, а одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Аналогічна правова позиція міститься  у постановах Верховного Суду від 17.05.2018 року у справі № 910/6046/16, від 09.02.2018 року у справі № 911/2813/17, від 02.04.2019 року у справі № 917/194/18.
Колегія суддів перевіривши розрахунок штрафу та пені наданий позивачем, встановила, що він є арифметично вірним та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача  110     443,20 грн штрафу та  227926,32 грн пені.
Щодо твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не врахував, що товар від постачальника до замовника переходить в 3 етапи, колегія суддів не приймає його як наладжене, оскільки дане твердження не спростовує висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог. 
          Так, скаржник не надав суду мотивів та доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні. 
          Колегія суддів зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no. 4241/03 від 28.10.2010 року).
          Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі “Руїс Торіха проти Іспанії”). 
          Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.   
          Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -
                                                            
                                                  ПОСТАНОВИВ:
         
           1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ЄВРО КЛАСС” на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2019 року залишити без задоволення.
           2.  Рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2019 року у справі №910/7725/19 залишити без змін.
           3.  Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.
           4.   Матеріали справи №910/7725/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В.  Сулім 

Судді                                                                                А.Г. Майданевич

                                                                                Б.О. Ткаченко

           Дата складення повного тексту 20.02.2020 року у зв`язку з перебуванням судді Ткаченко Б.О. на лакарняному.