ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/11994/18                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  06 лютого 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Безименної Н.В.
за участю секретаря                                         Островської О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Остаповича В`ячеслава Миколайовича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року (м.Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби України у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить визнати та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 №0008791-1301-1705 Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області за підписом заступника начальника Друзюк Н.І. яким позивачу згідно з пп. 54.3.3 пункту 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України та відповідно до пп. 267.6.2 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України визначено суму податкового зобов`язання за платежем: Транспортний податок з фізичних осіб 18011001, податковий період 2018 рік, сума податкового зобов`язання 25 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач не погоджується із прийнятим ГУ ДФС у Рівненській області податковим повідомленням-рішенням від 27.06.2018 №0008791-1301-1705, яким визначено позивачу грошове зобов`язання із сплати транспортного податку за 2018 рік у сумі 25000 грн., оскільки обчислення суми транспортного податку позивачу здійснене контролюючим органом не за місцем реєстрації платника податку, так як позивач з 27 березня 2014 року проживає та перебуває на реєстраційному обліку у місті Києві, а обчислення суми транспортного податку здійснене Головним управління Державної фіскальної служби у Рівненській області.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, зазначивши, що фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до Облікової катки або Повідомлення, шляхом подання заяви за формою 35ДР, водночас, позивач не виконав обов`язку щодо подання заяви за формою 35ДР до контролюючого органу за новим місцем проживання. Також зазначено, що відповідно до пп. 267.7.1 п. 267.7 статті 267 Податкового кодексу України, транспортний податок сплачується за місцем реєстрації об`єктів оподаткування і зараховується до відповідного бюджету згідно з положеннями Бюджетного кодексу України. Водночас, відповідачем наголошено, що позивачем не заперечується факт того, що йому на праві приватної власності належить автомобіль, який є об`єктом оподаткування транспортним податком.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, неповного з`ясування обставин у справі. Зазначено, що позивач, як фізична особа не зобов`язаний повідомляти контролюючі органи про зміну свого місця проживання, натомість цей обов`язок п.70.6 ст.70 Податкового кодексу України покладає на органи державної реєстрації актів цивільного стану, органи внутрішніх справ, органи, що здійснюють реєстрацію фізичних осіб. Наголошує, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення було винесено відповідачем не за вірною адресою, оскільки позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , однак оскаржуване податкове повідомлення-рішення направлено на адресу: АДРЕСА_3

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

З матеріалів справи вбачається, що Головним управління державної фіскальної служби у Рівненській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 27.06.2018 №0008791-1301-1705, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з транспортного податку з фізичних осіб за 2018 рік у розмірі 25 000,00 грн. 

Позивач вважаючи, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не заперечується наявність в нього обов`язку щодо сплати суми грошового зобов`язання за платежем транспортний податок за 2018, матеріали справи не містять доказів того, що позивачем було виконано свій обов`язок щодо подання до контролюючого органу за новим місцезнаходженням заяви за відповідною формою, при цьому, згідно даних наданих відповідачем, позивач обліковується у ГУ ДФС у Рівненській області.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України (далі - ПК України) платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об`єктами оподаткування.
Згідно із положеннями підпункту 267.2.1 пункту267.2статті 267 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.
Абзацом другим зазначеного підпункту (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, станом на 1 січня податкового (звітного) року виходячи з марки, моделі, року випуску, об`єму циліндрів двигуна, типу пального.
Щороку до 1 лютого податкового (звітного) року центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі, на своєму офіційному веб-сайті розміщується перелік легкових автомобілів, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, який повинен містити такі дані щодо цих автомобілів: марка, модель, рік випуску, об`єм циліндрів двигуна, тип пального (підпункт 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 ПК України).
Базою оподаткування відповідно до підпункту 267.3.1 пункту 267.1 статті 267 ПК України є легковий автомобіль, що є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.
Ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті (пункт 267.4 статті 267 ПК України).
Відповідно до підпункту 267.5.1 пункту 267.1 статті 267 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку (підпункт 267.6.1 пункту 267.6 статті 267 ПК України).
Підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України встановлено, що контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо, зокрема, згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.
Відповідно до підпункту 267.6.2 пункту 267.6 статті 267 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).
Крім того, статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено, що у 2018 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі: з 1 січня складає 3723 гривні.
Отже, власники транспортних засобів з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 1 396 125 грн, є платниками транспортного податку.
Механізм визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів для цілей їх віднесення до об`єктів оподаткування транспортним податком встановлений Методикою визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, затвердженою 18 лютого 2016 року постановою Кабінету Міністрів України №66 (далі - Методика визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів).
Пунктом 13 Методики визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів передбачено, що Мінекономрозвитку відповідно до цієї Методики розраховує середньоринкову вартість автомобіля та щороку до 1 лютого податкового (звітного) року розміщує на своєму офіційному веб-сайті перелік легкових автомобілів, з року випуску яких минуло не більше пяти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, який повинен містити такі дані щодо зазначених автомобілів: марка, модель, рік випуску, об`єм циліндрів двигуна, тип пального.
Джерелом інформації для визначення ціни нового автомобіля є офіційні прайс-листи виробників (дилерів) (пункт 3 Методики).
Інформація про ціни нового автомобіля з урахуванням марки, моделі, об`єму циліндрів двигуна, типу пального подається до 10 січня базового податкового (звітного) періоду (року) державним підприємством «Держзовнішінформ» до Мінекономрозвитку (пункт 4 Методики).
Відтак, перелік легкових автомобілів, які є об`єктом оподаткування у 2018 році (з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року), із зазначенням марки, моделі, року випуску, об`єму циліндрів двигуна, типу пального, розміщується на офіційному веб-сайті центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі.
Обов`язок щодо визначення середньоринкової вартості транспортного засобу законодавець покладає на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку. Межі повноважень податкового органу полягають виключно у прийнятті податкового повідомлення-рішення на підставі розміщеної на офіційному веб-сайті Мінекономрозвитку інформації про автомобілі, які є об`єктом оподаткування транспортним податком у 2018 році.
Аналіз наведених положень Податкового кодексу України, Методики та Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів свідчить, що для визнання автомобіля об`єктом оподаткування транспортним податком з фізичних осіб до уваги береться, зокрема середньоринкова вартість такого автомобіля, яка визначається статистичними методами з урахуванням певних ознак, параметрів і характеристик транспортного засобу та встановлюється, виключно, Мінекономрозвитку.
Судом першої інстанції вірно вказано, що повноваження податкового органу полягають виключно у прийнятті податкового повідомлення-рішення на підставі інформації про автомобілі середньоринкова вартість якого визначена Мінекономрозвитку і така вартість не підлягає перегляду чи коригуванню іншими суб`єктами владних повноважень чи власниками транспортних засобів. Більше того, до повноважень ДФС не входять повноваження з приводу перевірки визначеної Мінекономрозвитку середньоринкової вартості автомобілів для цілей оподаткування транспортним податком з фізичних осіб.
Тобто, з урахуванням викладеного вище, підставою для прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення є інформація Мінекономрозвитку про автомобіль, що належить позивачу, що мітиться в переліку легкових автомобілів, які підлягають оподаткуванню транспортним податком у 2018 році.
Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечувалось позивачем, останньому на праві приватної власності належить автомобіль Mercedes-Benz GLE 350 D, 2017 року випуску, боєм двигуна 2967, який є об`єктом оподаткування транспортним податком у 2018 році.
Суд першої інстанції вірно наголосив, що між сторонами відсутній спір щодо того, що вказаний автомобіль є об`єктом оподаткування, а позивач - платником транспортного податку.
Як вбачається з тексту позовної заяви, єдиною підставою для звернення позивача до суду стала незгода останнього з самою процедурою винесення оскаржуваного рішення, разом з тим, обов`язок позивача щодо сплати транспортного податку за вказаний період та за вказаний автомобіль ним не заперечується.
Щодо твердження позивача, що контролюючим органом було прийнято спірне податкове повідомлення-рішення не за місцем реєстрації платника податків та надіслано не за місцем його реєстрації, колегія суддів зазначає наступне.
Позивач вказує, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проте спірне податкове повідомлення рішення було винесено Головним управлінням ДФС у Рівненській області та надіслано на адресу: АДРЕСА_3
Відповідно до підпункту 7 пункту 1 статті 16 Податкового кодексу України платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам інформацію в порядку, у строки та в обсягах, встановлених податковим законодавством.
Згідно пункту 45.1 статті 45 Податкового кодексу України, платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.
Згідно з пунктом 70.7 статті 70 Податкового кодексу України, фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Аналогічні припис містяться в п. 1 розділу ІХ Положення про реєстрацію фізичних осіб у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 29.09.2017 №882 (надалі за текстом - Положення), де зазначено, що фізичні особи - платники податків зобов`язані подавати до контролюючих органів відомості про зміну даних, які вносяться до Облікової картки або Повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання Заяви за формою № 5ДР (додаток 12) або Заяви за формою № 5ДРП  (додаток  13) відповідно.
Фізичні особи подають зазначені заяви особисто або через представника до контролюючого органу за своєю податковою адресою (місцем проживання), а у разі зміни місця проживання - до контролюючого органу за новим місцем проживання. Фізичні особи, які тимчасово перебувають за межами населеного пункту проживання, подають зазначені заяви особисто або через представника до будь-якого контролюючого органу (п. 2 розділу ІХ Положення).
Внесення змін до Державного реєстру та окремого реєстру Державного реєстру здійснюється протягом трьох робочих днів від дня подання фізичною особою Заяви за формою № 5ДР або Заяви за формою № 5ДРП до контролюючого органу за своєю податковою адресою (місцем проживання). У разі звернення до будь-якого контролюючого органу строк внесення змін до Державного реєстру може бути продовжено до п`яти робочих днів (п.4 розділу ІХ Положення).
Крім того, згідно з пунктом 10.3 Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011  №1588, платник податків, для якого законом установлені особливості його державної реєстрації та відомості щодо якого не містяться в Єдиному державному реєстрі, зобов`язаний у десятиденний строк від дня реєстрації зміни місцезнаходження (місця проживання), пов`язаної із зміною адміністративного району, подати контролюючому органу за новим місцезнаходженням заяву за формою № 1-ОПП, або за формою № 1-РПП, або за формою № 5-ОПП.
Аналізуючи наведені приписи законодавства вбачається, що саме на платника податків покладено обов`язок щодо повідомлення контролюючого органу про зміну свого місцезнаходження (місця проживання).
Як вбачається з копії витягу із Державного реєстру фізичних осіб - платників податків адресою проживання позивача вказано: АДРЕСА_2 .
З відомостей щодо платника податку також вбачається, що адресою позивача вказано: Рівненську обл., Дубровицький район, с. Селець.
Разом із тим, приписами статті 42 Податкового кодексу України встановлено, що  податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу.
Документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.
Згідно даних АІС «Податковий блок» позивач зареєстрований за адресою: Рівненська обл., Дубровицький район, с. Селець, що не спростовано позивачем.
Колегія суддів не бере до уваги твердження апелянта, що обов`язок повідомляти контролюючі органи про зміну свого місця проживання, покладено виключно на  органи державної реєстрації актів цивільного стану, органи внутрішніх справ, органи, що здійснюють реєстрацію фізичних осіб, оскільки дані обставини спростовуються вищезазначеними нормами чинного законодавства. Доказів звільнення позивача від даного обов`язку не надано.
Доказів надання позивачем до органів ДФС відомостей про зміну місця реєстрації не надано.
Матеріали справи свідчать, що позивачем було особисто отримано оскаржуване податкове повідомлення рішення 29.06.2018, що підтверджується наданим представником позивача витягом з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта» щодо відстеження поштового відправлення, разом з копією конверту.
При цьому, колегія суддів наголошує, що правомірність визначення податкового зобов`язання позивачем не оскаржується.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не заперечується наявність в нього обов`язку щодо сплати суми грошового зобов`язання за платежем транспортний податок за 2018 рік, матеріали справи не містять доказів того, що позивачем було виконано свій обов`язок щодо подання до контролюючого органу за новим місцезнаходженням заяви за відповідною формою, при цьому, позивачем не спростовано наявність у нього такого обов`язку, податкове повідомлення рішення від 27.06.2018 №0008791-1301-1705 є правомірним та не підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Остаповича В`ячеслава Миколайовича залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року  - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 10.02.2020.

Головуючий-суддя:	А.Ю. Кучма	
 	 	
Судді:	В.О. Аліменко	
 	 	
 	Н.В. Безименна