Справа № 143/1570/18
Провадження № 22-ц/801/310/2020
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Марченко Л. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року	Справа № 143/1570/18	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М., 
за участю секретаря судового засідання: Кузьменка Б.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу №143/1570/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, Погребищенської державної нотаріальної контори у Вінницькій області про визнання заповіту недійсним, скасування державної реєстрації свідоцтва про право на спадщину за заповітом
за апеляційною скаргою, поданою представником позивача ОСОБА_1 – адвокатом Скрицьким Романом Леонідовичем на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 19 листопада 2019 року, повний текст якого складено 29 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Марченко Л.В.,

встановив:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Очеретнянської сільської ради, Погребищенської державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним, скасування державної реєстрації свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько – ОСОБА_3 . Після смерті батька відкрилася спадщина на майно, предмети домашньої обстановки та вжитку, в тому числі на земельну ділянку, що розташована на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької область, площею 4, 7479 га. Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги спадкоємців за законом і своєчасно прийняла спадщину. Звернувшись 20 січня 2017 року до Першої тернопільської державної нотаріальної контори з метою отримання консультації щодо збору документів для подальшої перереєстрації земельної ділянки та отримання правовстановлюючого документа їй стало відомо, що 20 січня 2011 року Погребищенською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкову земельну ділянку – ОСОБА_2 , яка є сторонньою особою, на підставі заповіту, складеного та зареєстрованого 17 березня 2010 року в с. Очеретня Погребищенського району Вінницької області. Оспорюваний заповіт посвідчено секретарем Очеретнянської сільської ради Куликом В.І. з порушенням норм чинного законодавства, а саме статей 1247,1252,1253 ЦК України п.1 Гл. 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України за №296/5 від 22 лютого 2012 року. На час посвідчення заповіту та по день своєї смерті заповідач ОСОБА_3 з 15 лютого 2010 року по 08 квітня 2010 року перебував на стаціонарному лікуванні у Вінницькому обласному клінічному протиберкульозному диспансері. В порушення вищевказаних норм закону заповіт посвідчено не особою, яка зазначена в ч.1 ст. 1252 ЦК України, без присутності двох свідків, яка є обов`язковою у зазначеному випадку.
Оскільки заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, на підставі ч.1 ст. 1257 ЦК України просила визнати заповіт ОСОБА_3 від 17 березня 2010 року та посвідчений секретарем Очеретнянської сільської ради Куликом В.І. Погребищенського району Вінницької області на користь ОСОБА_2 недійсним та скасувати державну реєстрацію свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку загальною площею 4, 7479 га.
15 лютого 2019 року ОСОБА_1 подала заяву про уточнення позовних вимог, та крім раніше заявлених вимог просила встановити позивачеві додатковий строк на прийняття спадщини, достатній для подання і оформлення спадщини від спадкодавця – ОСОБА_3 на земельну ділянку, загальною площею 4,7479 га (а.с. 52).
Ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 22 квітня 2019 року заяву позивача про уточнення позовних вимог залишено без розгляду з підстав, передбачених п. 2 ч.2 ст. 49, ч.2 ст. 126, ч.2 ст. 222, яка така, що подана до суду після спливу строку, встановленого ЦПК України (а.с. 97).
Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 19 листопада 2019 року у задоволенні позову відмолено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що порушення вимог щодо форми та посвідчення заповіту згідно з положеннями ст.1257 ЦК України є підставою для встановлення нікчемності заповіту, тоді як позивачкою заявлені вимоги про визнання заповіту недійсним, а не нікчемним. Водночас позивачем не доведено достатніми та переконливими доказами обставин, що є підставою для недійсності заповіту, а саме, що оскаржуваний заповіт не відповідав волі спадкодавця в розумінні ч.1 ст. 1257 ЦК України, а також порушення секретарем виконавчого комітету Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області Куликом В.І. норм законодавства при посвідченні заповіту, які можуть бути окремою підставою для визнання заповіту недійсним. З підстав, що право ОСОБА_1 , на захист якого позивачка звернулася до суду, є непорушеним, суд першої інстанції не вирішував питання про застосування строку позовної давності, про яке заявляв представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_4 .
В апеляційній скарзі, представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Скрицький Р.Л. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на недоведеність обставин що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що про наявність земельної ділянки в натурі, що належала спадкодавцю, заповіту від 17 березня 2010 року та виданого на його підставі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку від 20 січня 2011 року позивачка дізналася в ході її звернення за місцем свого проживання до Першої тернопільської державної нотаріальної контори 14 листопада 2017 року для отримання консультаційної довідки, а тому саме ця дата є початком перебігу строку позовної давності з метою захисту спадкового права. Суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у справі доказам на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги. Висновки суду про неправильно обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права є помилковими і суперечать правовому висновку Верховного Суду України у цивільній справі № 6-2424цс16, оскільки нікчемний заповіт є недійсним через невідповідність його вимогам закону і не потребує визнання його таким судом лише у разі, якщо це не породжує юридичних наслідків для інших заінтересованих осіб. Нікчемний за своєю суттю заповіт від 17 березня 2010 року породив юридичні наслідки, згідно з якими власником спадкової земельної ділянки на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом є ОСОБА_2 . Також судом допущено ряд порушень норм процесуального права, внаслідок чого порушено принцип змагальності цивільного судочинства.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені завчасно та належним чином, причин неявки не повідомили. 
Відповідач ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечила, просила у її задоволенні відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області та Погребищенської державної нотаріальної контори у Вінницькій області в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
По справі встановлено та не заперечується сторонами, що позивачка ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 19 квітня 1962 року (а.с. 12).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що виконавчим комітетом Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області 09 квітня 2010 року було складено актовий запис № 07, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого повторно, серії НОМЕР_2 від 16 листопада 2010 року (а.с. 114).
Відповідно до заповіту від 17 березня 2010 року, посвідченого секретарем виконкому Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області Куликом В.І., зареєстрованого в реєстрі за №80, ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_2 (а.с. 14).

20 липня 2010 року ОСОБА_2 звернулася до Погребищенської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 (а.с. 109), на підставі чого Погребищенською державною нотаріальною конторою до майна померлого ОСОБА_3 була заведена спадкова справа №291/10 (а.с. 107-130).
20 січня 2011 року державним нотаріусом Погребищенської державної нотаріальної контори Швець В.О. ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 183, на земельні ділянки, загальною площею 4,7479 га в межах згідно з планом, розташованих на землях, що знаходяться на території Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, переданих для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належних померлому на підставі державного акта про право власності на землю серії ВН №213715, виданого Погребищенською районною державною адміністрацією 18 жовтня 2004 року на підставі розпорядження Погребищенської райдержадміністрації від 15 вересня 2004 року за №344, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 437 (а.с. 125).
Згідно з копією довідки виконавчого комітету Очеретнянської сільської ради гр.  ОСОБА_3 проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_1 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).
Згідно з довідкою Вінницького обласного спеціалізованого територіального медичного об`єднання «Фтизіатрія» від 22 грудня 2017 року за № 3404 та від 05 квітня 2018 року за № 1002, гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебував в Плисківському центрі милосердя та був зареєстрований в с. Очеретня Погребищенського району Вінницької області, перебував на стаціонарному лікуванні у Вінницькому обласному клінічному протитуберкульозному диспансері з 15 лютого 2010 року по 08 квітня 2010 року до настання смерті (а.с.17-18).
Згідно з постановою про закриття кримінального провадження від 31 жовтня 2018 року, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018020270000072 від 07 березня 2018 року за ознаками ч. 4 ст. 358 КК України, відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи та технічної експертизи №3436/3437/18-21 від 26 вересня 2018 року, підпис у графі «Підпис» у примірнику заповіту ОСОБА_3 , від 17 березня 2010 року виконаний рукописним способом, кульковою ручкою, без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів. Підпис у графі «Підпис» у примірнику заповіту ОСОБА_3 , від 17 березня 2010 року – виконаний самим ОСОБА_3 .
Заповіт було посвідчено секретарем виконкому Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Куликом В.І. в приміщенні Вінницького обласного клінічного протитуберкульозного диспансеру в м. Вінниці, де на лікуванні перебував ОСОБА_3 , самостійно підписано самим заповідачем (а.с.19).
Спірні правовідносини виникли з підстав спадкування, яке регулюється нормами книги шостої ЦК України.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).
Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.
 Згідно з положеннями статей 1258, 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Статтею 1247 ЦК України встановлено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.
Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.
Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.
Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до положень ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
За змістом частин першої, сьомої статті 1252 ЦК України заповіт особи, яка перебуває на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоров`я, а також особи, яка проживає в будинку для осіб похилого віку та осіб з інвалідністю, може бути посвідчений головним лікарем, його заступником з медичної частини або черговим лікарем цієї лікарні, госпіталю, іншого стаціонарного закладу охорони здоров`я, а також начальником госпіталю, директором або головним лікарем будинку для осіб похилого віку та осіб з інвалідністю.
Заповіти осіб, зазначених у частинах першій - шостій цієї статті, посвідчуються при свідках.
До заповітів, посвідчених посадовими, службовими особами, застосовуються положення статті 1247 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені посадовими, службовими особами, визначеними у частинах першій - шостій цієї статті, прирівнюються до заповітів, посвідчених нотаріусами (частини восьма, дев`ята статті 1252 ЦК України).
Згідно з частинами другою–шостою статті 1253 ЦК України у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю.
Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт.
Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.
У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.
Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.
У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
Підставами для звернення з позовом про визнання заповіту недійсним ОСОБА_1 вказала недотримання вимог закону щодо його посвідчення та форми, а саме посвідчення заповіту неповноважною особою – посадовою особою органу місцевого самоврядування, а не уповноваженою особою медичного закладу, в якому на лікуванні перебував заповідач на момент посвідчення такого заповіту у відсутності двох свідків, присутність яких була обов`язковою.
В обґрунтування права на звернення з таким позовом ОСОБА_1 зазначила, що вона є спадкоємцем за законом першої черги, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті батька, а внаслідок визнання оспорюваного заповіту недійсним, вона як спадкоємець першої черги за законом одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 
Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно із ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі 
За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів спадкової справи №291/10, заведеної до майна померлого ОСОБА_3 видно, що ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1 , у порядку, встановленому статтями 1269, 1270 ЦК України не зверталася.
З відмітки у паспорті ОСОБА_1 видно, що місцем реєстрації позивача з 30 січня 1991 року є АДРЕСА_2 (а.с. 9).
Ця ж адреса вказана позивачем у позовній заяві.
Докази постійного проживання позивача з заповідачем ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) на час відкриття спадщини в матеріалах справи відсутні. 
Також позивач не зазначала обставин постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та доказів, які такі обставини підтверджують.
Тобто на час вирішення спору судом першої та апеляційної інстанції відсутні належні та допустимі докази прийняття ОСОБА_1 у встановленому законом порядку спадщини після смерті батька ОСОБА_3 .
Вищевикладене спростовує доводи позивача про те, що вона прийняла спадщину у встановленому законом порядку, які також суперечать поясненням в апеляційній скарзі про те, що про спадкову земельну ділянку та наявність заповіту позивач дізналася лише 14 листопада 2017 року, а також наявній у матеріалах справи заяві про уточнення позовних вимог від 15 лютого 2019 року, згідно з якою позивач просила визначити їй додатковий строк, достатній для прийняття спадщини після смерті батька.
Як було зазначено, вказана заява про уточнення позовних вимог була залишена без розгляду ухвалою Погребищенського районного суду Вінницької області від 22 квітня 2019 року.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
В якості заінтересованих осіб, повноважних пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів) порушені у зв`язку із вчиненням заповіту.
Оскільки ОСОБА_1 не прийняла спадщину після смерті батька у жоден спосіб, передбачений ЦК України, у останньої не виникло прав спадкоємця за законом.
Дотримання особами порядку прийняття спадщини або наявність підстав, передбачених ст. 1268 ЦК України є єдиною та безумовною підставою для набуття статусу спадкоємця.
Таким чином позивачем не доведено, що оспорюваним заповітом від 17 березня 2010 року на ім`я ОСОБА_2 , порушено її суб`єктивне спадкове право, яке виникло на підставі норм книги шостої ЦК України.
За відсутності статусу спадкоємця, обраний ОСОБА_1 спосіб захисту права – визнання недійсним заповіту – не призведе до виникнення у позивача права на спадкування за законом.
Виходячи з чого, за відсутності порушеного права ОСОБА_1 вчиненням оспорюваного заповіту, остання не є належним позивачем у справі, а тому обставини дотримання форми та посвідчення цього заповіту не підлягають з`ясуванню у цій справі.
У задоволенні вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити з підстав недоведення позивачем порушення її суб`єктивного спадкового права вчиненням оспорюваного заповіту.
Суд першої інстанції на ці обставини справи уваги не звернув, не з`ясував чи порушені права позивача оспорюваним заповітом та чи підлягає захисту таке право у обраний позивачем спосіб, та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову з підстав, наведених у мотивувальній частині рішення.
Вимога про скасування державної реєстрації свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку загальною 4,7479 га є похідною від вимоги про визнання недійсним заповіту, а тому теж не підлягає до задоволення.
Оскільки позов не підлягає до задоволення з наведених вище підстав, апеляційний суд не вирішує питання про застосування строку позовної давності, заявленого представником відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_4 в суді першої інстанції. 
Неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. 
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).
Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 315, 374, 376, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу, подану представником позивача ОСОБА_1 – адвокатом Скрицьким Романом Леонідовичем, задовольнити частково.
Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 19 листопада 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Очеретнянської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, Погребищенської державної нотаріальної контори у Вінницькій області про визнання заповіту недійсним, скасування державної реєстрації свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 лютого 2020 року.

Головуючий І.В. Міхасішин 

Судді: Ю.Б. Войтко 

І.М. Стадник