Ухвала
Іменем України
20 січня 2020 року
м. Київ
справа № 337/3358/18
провадження № 51-6071ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого          ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої 
ОСОБА_5 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 
2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 02 вересня 2019 року,
встановив:
Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку 
с. Заливне Новомиколаївського району, Запорізької області, жительку 
АДРЕСА_1 , раніше не судиму,
засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Як встановив суд, 02 травня 2018 року о 07.00 год, ОСОБА_5 , перебуваючи за місцем свого мешкання у квартирі 
АДРЕСА_1 , на ґрунті особистих неприязних відносин, з метою заподіяння тілесних ушкоджень небезпечних для життя, під час сварки, завдала одного удару ножем потерпілій ОСОБА_6 в грудну клітку ззаду, чим заподіяла проникаюче сліпе колото-різане торакоабдомінальне поранення з ушкодженням лівої легені потерпілої, яке є тяжким тілесним ушкодженням, небезпечне для життя, від якого остання померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у Міській клінічній лікарні екстреної та швидкої медичної допомоги міста Запоріжжя.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 02 вересня 2019 року апеляційну скаргу засудженої ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року – без змін.
Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, захисник ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить судові рішення змінити та перекваліфікувати дії засудженої 
ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 121 КК на ч. 1 ст. 119 КК. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суди безпідставно не взяли до уваги доводи сторони захисту про те, що у діях ОСОБА_5 був відсутній умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_6 . Вказує, що потерпіла ОСОБА_6 першою почала провокувати конфлікт, а засуджена, в свою чергу, відмахнулася ножем, внаслідок чого спричинила необережне тяжке ушкодження потерпілій.
Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи, та перевіривши надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_4 про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильну кваліфікацію дій засудженої ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК, є неспроможними.
Розмежування умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), і вбивства через необережність (ч. 1 ст. 119 КК) здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною.
Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого 
з об`єктивної сторони характеризуються суспільно небезпечними, протиправними діяннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням.
Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини – умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.
Встановлюючи суб`єктивні ознаки складу злочину - умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), необхідно виходити з того, що ознаками суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, є умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і в у прямій, і непрямій формі. Зокрема, непрямий умисел наявний тоді, якщо винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на певні обставини, які могли б його відвернути. Також непрямий умисел має місце в тому випадку, якщо у засудженого не було чіткого уявлення про характер і тяжкість можливих наслідків. Питання про умисел винного або відсутність такого умислу необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку засудженого та потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. 
Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.
Необережність є формою вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.
У випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке   тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розрахувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання тяжких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати, відповідно, за ст. 119 КК.
Так, встановлення умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень або його відсутності відноситься до встановлення фактичних обставин справи 
і відповідності висновків суду фактичним обставинам досліджених доказів судами першої на апеляційної інстанцій. Невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження не є предметом перевірки суду касаційної інстанції, оскільки Касаційний кримінальний суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин кримінального провадження відповідно до вимог ст. 411 КПК є  предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Висновки суду апеляційної інстанції про правильну кваліфікацію вчиненого засудженою ОСОБА_5 злочину за ч. 2 ст. 121 КК ґрунтуються на встановлених доказах, а саме: показаннях самої засудженої ОСОБА_5 , показаннях свідків 
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , даних протоколу огляду місця події, даних висновку експерта №1686 від 04 травня 2018 року, даних протоколу слідчого експерименту, а також висновку судово-психіатричної експертизи №249 
від 06 грудня 2018 року.
З встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи, з якими погодився суд апеляційної інстанції та наведених у судових рішеннях доказів вбачається що ОСОБА_5 завдала одного удару ножем потерпілій 
ОСОБА_6 в грудну клітку зліва зі сторони спини, чим спричинила одиночне проникаюче сліпе колото-різане торакоабдомінальне поранення з ушкодженням за ходом ранового каналу лівої легені, з витіканням крові у ліву плевральну порожнину, що ускладнилося розвитком шоку, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та в даному випадку викликало смерть потерпілої.
При цьому, як правильно зробив висновок у своєму рішенні суд апеляційної інстанції, засуджена ОСОБА_5 знаючи, що ОСОБА_6 вже розвернулася до неї спиною, тобто фактично вважала конфлікт між ними вичерпаним, завдала потерпілій удару ножем в спину, розуміючи, що може ушкодити життєво важливі органи.
Виходячи із сукупності обставин вчинення злочину, знаряддя злочину та способу завданого удару, його характеру, механізму нанесення тілесного ушкодження, який полягав у завданні удару ножем, локалізації тілесного ушкодження, 
в сукупності свідчить, що ОСОБА_5 мала умисел саме на заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень.
Доводи захисника ОСОБА_4 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме невірної кваліфікації дій засудженої за ч. 2 ст. 121 КК були предметом перевірки апеляційної інстанції 
та суд обґрунтовано визнав їх неспроможними.
Переглядаючи кримінальне провадження відносно засудженої ОСОБА_5 суд апеляційної інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, ретельно перевірив обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи. 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у частині кваліфікації дій ОСОБА_5 , про що йдеться в касаційній скарзі, колегія суддів касаційної інстанції не вбачає.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу 
про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги 
та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, враховуючи, що з касаційної скарги
та копії оскарженого судового рішення вбачається, що підстави для задоволення скарги відсутні, колегія суддів приходить до висновку, що необхідно відмовити
у відкритті касаційного провадження.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 02 вересня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1 	        ОСОБА_2 	ОСОБА_3