ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року	Львів	Справа № 500/2021/19 пров. № 857/12782/19	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача                                                           Шинкар Т.І.,
суддів                                                                             Пліша М.А., Гуляка В.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Дерех Н.В.), ухвалене в порядку письмового провадження в місті Тернополі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 23 жовтня 2019 року, повне судове рішення складено 23 жовтня 2019 року, у справі №500/2021/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

04.09.2019 ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі - Управління), просила: визнати протиправною відмову Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, викладену у листі №240/Г-11 від 13.06.2019, у виплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій та зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Тернопільській області зарахувати до спеціального стажу, який дає право на виплату грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 Розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», періоди роботи: з 25.08.1980 по 29.08.1983 - викладачем Гусятинської дитячої музичної школи Тернопільського обласного управління культури; з 31.08.1983 по 17.10.1984 - вчителем по класу фортепіано Озернянської музичної школи Тернопільського обласного управління культури; з 18.10.1984 по 01.09.1992 -концертмейстером Тернопільської музичної школи №1 Тернопільського обласного управління культури; з 01.09.1992 по 30.05.2019 - педагогом по класу фортепіано і концертмейстером Тернопільської музичної школи №1 Тернопільського обласного управління культури; призначити позивачу з 30.05.2019 і виплатити грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 Розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2019 року позов задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах й вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» будь-якого іншого виду пенсії. Суд першої інстанції вказав, що посади, які займала позивач під час своєї трудової діяльності, зокрема, викладач, вчитель, концертмейстер, педагог є посадами працівників освіти, а тому до пільгового стажу у розумінні п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» повинен зараховуватися стаж роботи позивача на вказаних посадах. Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач на день звернення до відповідача за призначенням грошової допомоги досягнула пенсійного віку, передбаченого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», працювала на посаді, робота на якій дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», та, враховуючи записи у трудовій книжці позивача, має страховий стаж понад 30 років на таких посадах та не отримувала будь-якого іншого виду пенсії, про що не здобуто належних, достатніх та допустимих доказів, а тому позовні вимоги слід задовольнити.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2019 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років посади концертмейстера та педагога в музичній школі не передбачено. Оскільки періоди роботи позивача на зазначених посадах не зараховуються до стажу роботи, що дає право на виплату грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу ХV Прикінцевих Положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», то скаржник вважає, що відсутні підстави для виплати грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в силу приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) дійшов висновку про можливість розглядати справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає частково.
Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 30.05.2019 ОСОБА_1 звернулась в Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області із заявою, просила виплатити грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу ХV Прикінцевих Положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Листом від 13.06.2019 №240/Г-11 ОСОБА_1 повідомлено, що періоди роботи заявника на посаді викладача, вчителя, концертмейстера, педагога до стажу роботи, що дає право на виплату грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу ХV Прикінцевих Положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не зараховуються, а тому підстав для виплати грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій немає. Одночасно проінформовано, що заявник має право захищати у відповідних державних, судових органах законні інтереси.
Вважаючи відмову Управління у призначенні одноразової грошової допомоги протиправною та такою, що суперечить законодавству, ОСОБА_1 звернулась із позовом до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон №1058-IV), відповідно до пункту 7-1 розділу ХV Прикінцевих положень особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Статтею 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон №1788-XII) закріплено перелік окремих категорій працівників інших галузей народного господарства, які мають право на пенсію за вислугу років, до яких віднесено працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати, зокрема, з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців (пункт «е»).
За правилами статті 2 Закону №1788-XII пенсія за вислугу років відноситься до трудових пенсій.
Статтею 3 Закону №1788-XII передбачено, що право на трудову пенсію мають особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів,- за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Згідно з статтею 51 Закону №1788-XII пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Відповідно до положень статті 52 Закону №1788-XII право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.
Таким чином, право на призначення пенсії за вислугу років надається і гарантується особі за виконання особливого роду трудової діяльності, коли до особи, яка її здійснює, пред`являють особливі вікові, а також підвищені психічні та фізичні вимоги, при тривалому виконанні якої особа втрачає відповідну професійну працездатність. Виплата пенсії за вислугу років безпосередньо пов`язана з важким та шкідливим характером роботи, виконання якої може спричинити втрату професійної працездатності до досягнення загального пенсійного віку, тому законодавець надав можливість окремим категоріям спеціалістів за своїм бажанням припинити таку роботу за наявності достатнього спеціального стажу та отримувати пенсію за вислугу років.
Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , яка в силу приписів статті 48 Кодексу законів про працю та пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, є основним документом, що підтверджує, стаж роботи, позивач працювала на наступних посадах: з 25.08.1980 по 29.08.1983 - викладачем Гусятинської дитячої музичної школи Тернопільського обласного управління культури; з 31.08.1983 по 17.10.1984 - вчителя по класу фортепіано Озернянської музичної школи Тернопільського обласного управління культури; з 18.10.1984 по 01.09.1992 - концертмейстером Тернопільської музичної школи №1 Тернопільського обласного управління культури; з 01.09.1992  і по 30.05.2019 (час звернення з заявою до відповідача) - педагогом по класу фортепіано і концертмейстером Тернопільської музичної школи №1 Тернопільського обласного управління культури.
Зі змісту листа від 13.06.2019 №240/Г-11, відзиву на позовну заяву та апеляційної скарги вбачається, що позивачу відмовлено у виплаті вказаної допомоги, оскільки, як вважає Управління, позивач працювала в Гусятинській державній музичній школі обласного управління культури, Озернянській музичній школі Тернопільського обласного управління культури, Тернопільській дитячій музичній школі №1 Тернопільського обласного управління культури, які не передбачені у Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, не передбачені вказаним Переліком і посада концертмейстера та педагога в музичній школі, які займала позивач. 
Такі аргументи скаржника на переконання суду апеляційної інстанції є безпідставними з огляду на наступне.
Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про освіту» позашкільна освіта є невід`ємними складниками системи освіти.
22.06.2000 прийнято Закон України «Про позашкільну освіту» статтею 4 якого встановлено, що позашкільна освіта є складовою системи безперервної освіти, визначеної Конституцією України, Законом України «Про освіту», цим Законом, і спрямована на розвиток здібностей та обдарувань вихованців, учнів і слухачів, задоволення їх інтересів, духовних запитів і потреб у професійному визначенні.
Згідно з частиною 4 статті 21 цього Закону права, обов`язки та соціальні гарантії для педагогічних працівників закладу позашкільної освіти визначаються Конституцією України, Законом України «Про освіту», цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Педагогічні працівники закладів позашкільної освіти мають право на пенсію за вислугою років за наявності педагогічного стажу роботи не менше ніж 25 років.
Відповідно до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909, до таких віднесено, зокрема, музичні школи - посади: учителі, викладачі, вихователі, керівники гуртків секцій, студій та інших форм гурткової роботи.
В примітках до вказаного Переліку зазначено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ. 
Постановою Кабінет Міністрів України від 14 червня 2000 року № 963 затверджено перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників до яких віднесено, зокрема, посади викладача та концертмейстера.
Постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2001 № 433 (зі змінами) «Про затвердження переліку типів позашкільних навчальних закладів і Положення про позашкільний навчальний заклад» затверджено перелік типів позашкільних навчальних закладів до яких віднесено музичні школи.
Постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року №1191 затверджено Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, який визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до 7-1 Прикінцевих положень Закону №1058-IV (далі - Порядок №1191).
Відповідно до пункту 2 Порядку №1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що передбачені переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року №909.
Пунктом 5 Порядку №1191 визначено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію. 
Аналізуючи наведені норми законодавства Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року (справа №462/5636/16-а) дійшов висновку, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у особи необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах й вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV будь-якого іншого виду пенсії.
Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою в постанові від 30 січня 2019 року у справі 442/456/17, викладач музичної школи є педагогічним працівником позашкільного навчального закладу, тобто працівником освіти, стаж роботи викладачем та концертмейстером в дитячій музичній школі має зараховуватись до пільгового стажу осіб у розумінні пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ при розгляді територіальними органами Пенсійного фонду України відповідних заяв про призначення пенсії навіть попри те, що зазначена посада прямо не передбачена затвердженим Переліком №909.
Вказані висновки відображені й у постановах Верховного Суду від 21 березня 2019 року (справа №758/14312/16-а), від 19 лютого 2019 року (справа №127/159/17-а), від              20 лютого 2019 року (справа № 462/5636/16-а), від 24 грудня 2019 року (справа №462/2743/17).
Таким чином, спірні періоди роботи позивача на посаді викладача та концертмейстера дитячої музичної школи безпідставно не зараховані скаржником до спеціального страхового стажу роботи, а тому суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції про протиправність відмови відповідача зарахувати спірні періоди до спеціального стажу.
Водночас, враховуючи обставини справи та надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції вважає передчасними висновки суду першої інстанції щодо зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення, оскільки єдиною підставою відмови позивачу у виплаті такої грошової допомоги була відсутність у особи необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах, тоді як питання виходу на пенсію саме з таких посад, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону №1058-IV будь-якого іншого виду пенсії, при наданні відповіді Управлінням не розглядались. Однак, лише наявність всіх трьох вказаних складових є підставою для нарахування та виплати зазначеної грошової допомоги.
Дані обставини підлягають з`ясуванню поза межами даного спору, з врахуванням висновків суду апеляційної інстанції, викладених у судовому рішенні.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення      неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення  нового рішення, яким позов слід задовольнити частково.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області задовольнити частково.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2019 року у справі №500/2021/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального страхового стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи: з 25.08.1980 по 29.08.1983 викладачем Гусятинської дитячої музичної школи Тернопільського обласного управління культури; з 31.08.1983 по 17.10.1984 вчителем по класу фортепіано Озернянської музичної школи Тернопільського обласного управління культури; з 18.10.1984 по 01.09.1992 концертмейстером Тернопільської музичної школи №1 Тернопільського обласного управління культури; з 01.09.1992 по 30.05.2019 - педагогом по класу фортепіано і концертмейстером Тернопільської музичної школи №1 Тернопільського обласного управління культури.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду в Тернопільській області (місцезнаходження : Майдан Волі, 3, м.Тернопіль, 46001, код ЄДРПОУ 14035769) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) судового збору, сплаченого за подання позовної заяви відповідно до квитанції №0.0.1454125923.1 від 03.09.2019.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.  

Суддя-доповідач	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	М. А. Пліш 	
 	 	В. В. Гуляк