КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 лютого 2020 року 
м. Київ
справа №757/64572/16-ц 
провадження № 22-ц/824/1599/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Болотова Є.В., Музичко С.Г.,	
за участю секретаря судового засідання	                                  Потапьонок К.В.,	
учасники справи: представник позивачів ОСОБА_1 ,
представники відповідачів Капелюшна О .Б . , Осипов Д.О. , Отрода Т.Ю. , Поляк У . Ю. , Примак А.А., Харчук Р.І.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 серпня 2018 року /суддя Литвинова І.В./
у справі за позовом ОСОБА_8 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної Гвардії України, треті особи Служба безпеки України, Державна служба України з надзвичайних ситуацій, Російська Федерація в особі Уряду Російської Федерації про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті проведення антитерористичної операції, 
за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_9 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної Гвардії України, треті особи Служба безпеки України, Державна служба України з надзвичайних ситуацій, Російська Федерація в особі Уряду Російської Федерації про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті проведення антитерористичної операції,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
Позивач ОСОБА_8 звернулася з вимогами до відповідачів про стягнення матеріальної шкоди у сумі 234 426, 66 грн та моральної шкоди у сумі 200 000 грн, завданої внаслідок пошкодження її будинку артилерійськими обстрілами. /т. 2 а.с. 164/
Третя особа ОСОБА_9 також звернувся з самостійними вимогами щодо предмета спору про стягнення з відповідачів матеріальної шкоди у сумі 117 213, 33  грн та моральної шкоди у сумі 200 000 грн, завданої внаслідок пошкодження її будинку артилерійськими обстрілами. /т. 2 а.с. 164/
Рішенням   Печерського районного суду м. Києва від 21 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено. /т. 3 а.с. 24-33/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - ОСОБА_1 звернулася  з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати, ухваливши рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалася на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що висновок суду першої інстанції щодо необхідності відмови  ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від права власності на будинок, зроблено у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи та невірним застосуванням ст. 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом». Так, позивачі звернулись з вимогами про відшкодування матеріальної шкоди, завданої руйнуванням їх будинку, на підставі ст. 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом», тобто вартості ремонтно-будівельних робіт, які необхідно провести для відновлення будинку, а не відшкодування його повної вартості. В такому разі добровільна передача будинку до місцевої державної адміністрації не передбачена, як і забезпечення іншим житлом, оскільки позивачі мають намір відновити своє майно, а не відмовлятись від власності на будинок.
 Представник Служби Безпеки України звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів. Вказував на те, що обов`язковою умовою застосування положень ЗУ «Про боротьбу з тероризмом» та відшкодування шкоди за ст. 1177 ЦК України є наявність обвинувального вироку суду . На сьогоднішній день порядок відшкодування шкоди відсутній, тому, до прийняття спеціального закону, відшкодування шкоди здійснюється на загальних підставах особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними та наявності вини та причинного зв`язку.
Представник Міністерства оборони України також звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів. Аналогічно вище викладеним запереченням вказував, що відшкодування шкоди здійснюється на загальних підставах особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними та наявності вини та причинного зв`язку. Вказував на відсутність вироку у кримінальному провадженні та встановлення відповідальної особи за кримінальне правопорушення.
Представник Міністерства внутрішніх справ України також звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів. Додатково до вище викладеного, зазначали, що норми Кодексу цивільного захисту України спрямовані на регулювання адміністративно-управлінських відносин під час виникнення надзвичайних ситуацій, до яких проведення Антитерористичної операції не відноситься. Окрім того, суб`єктом надання допомоги є місцеві державні адміністрації або органи місцевого самоврядування, а не держава, водночас відносини, що склались між сторонами мають адміністративно-управлінський характер.
18 березня 2019 року провадження у справі зупинено до розгляду Верховним Судом справи №265/6582/16-ц, перегляд рішення в якій здійснюється у подібних правовідносинах.
17 грудня 2019 року провадження поновлено.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін, на підставі наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 є співвласниками житлового будинку розташованого у АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 05 серпня 1997 року, виданого на трьох осіб / ОСОБА_8 , ОСОБА_9 син, ОСОБА_10 мати/ згідно з розпорядженням від № 83 та посвідченого Донецькою дослідною станцією Інституту овочівництва та баштанництва Української академії аграрних наук України /т. І а. с. 11/
27 жовтня 2015 року за заявою ОСОБА_11 Дружківським відділенням поліції Краматорського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості, що 30 листопада 2014 року бойовиками незаконних збройних формувань «ДНР» було здійснено дії, направлені на порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації воєнного конфлікту, що виразилися в артилерійському обстрілі с. Опитне Ясинуватського району Донецької області, що спричинило значну майнову шкоду в розмірі один мільйон гривень, а саме зруйнування будинку, за фактом чого розпочато досудове розслідування № 12015050260001518 /т. І а. с. 33/.
Позивач ОСОБА_8 21 травня 2015 року була взята на облік як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції /т. І а. с. 28/.
Згідно з довідкою № 8 від 22 лютого 2017 року, виданої секретарем Спартаківської сільської ради Чиріною І. Ю., позивач фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . В ході проведення антитерористичної операції в районі КП «Міжнародний аеропорт Донецька ім. С. Прокоф`єва» в ході бойових дій 2014-2017 років житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , має руйнування: повністю зруйнована покрівля житлового будинку, частково пошкоджені несучі стіни, вибиті вікна, двері, зруйнований паркан /т. І а. с. 121/.
Виплата грошової компенсації за зруйноване майно позивачів не здійснювалась /т. І  а.с. 177-178/.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно вказував на те, що правовідносини щодо відшкодування шкоди, спричиненої пошкодженням, руйнуванням, знищенням майна (у тому числі житла) терористичним актом в період проведення антитерористичної операції регулюються, крім статті 41 Конституції України, статями 319, 321 ЦК України, статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», також Кодексом цивільного захисту України, положеннями якого позивачка також обґрунтовувала свої позовні вимоги.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 21 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист та відшкодування відповідно до законодавства шкоди, заподіяної їхньому життю, здоров`ю та майну внаслідок надзвичайних ситуацій або проведення робіт із запобігання та ліквідації наслідків.
Згідно з частиною першою статті 86 Кодексу цивільного захисту України забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб`єктами господарювання шляхом: 1) надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; 2) позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб`єктів господарювання; 3) будівництва житлових будинків для постраждалих; 4) закупівлі квартир або житлових будинків.
Частиною дев`ятою статті 86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування. Розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна.
Аналіз зазначених вище норм права свідчить про те, що, пред`являючи вимогу до держави про виплату компенсації за зруйноване під час антитерористичної операції майно, власник цього майна має спочатку, тобто до ухвалення рішення суду, добровільно передати пошкоджений чи зруйнований внаслідок терористичного акту будинок чи майно місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування.
Відповідно до частини десятої статті 86 Кодексу цивільного захисту України, розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна. Будь-який інший порядок визначення розміру відшкодування за пошкоджену квартиру, внаслідок такої надзвичайної ситуації, як терористичний акт, на теперішній час відсутній.
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не зверталися до місцевої державної адміністрації (Донецької обласної державної адміністрації) або органу місцевого самоврядування (Спартаківська сільська рада) із пропозицією про добровільну передачу пошкодженого будинку, маючи намір відновити своє майно, що також підтвердила їх представник у судовому засіданні. /т. І  а.с. 177-178/.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку вірного про відмову у задоволенні позову у повному обсязі у зв`язку з недотриманням процедури отримання компенсації.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачі звернулись з вимогами про відшкодування матеріальної шкоди, завданої руйнуванням їх будинку, на підставі ст. 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом»,не заслуговують на увагу колегії суддів апеляційної інстанції, також з огляду на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у справі №265/6582/16-ц 04 вересня 2019 року у подібних правовідносинах, якою зроблено наступні правові висновки.
Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).
За загальним правилом шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).
Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що ЄСПЛ, дослідивши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 9 червня 2013 року, та статті 1207 цього кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим внаслідок кримінального правопорушення ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави.
Частина перша статті 19 ЗУ «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.
З огляду на зміст вказаних приписів реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нерухомості громадян, відсутній на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судом першої інстанції. Більше того, у законодавстві України була відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування  але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування.
Окрім того, Великою Палатою Верховного Суду вказано на те, що ст. 86 КЦЗ України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання). Крім того, припис частини десятої статті 86 КЦЗ України також не можна застосувати до визначення розміру відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженням внаслідок терористичного акта торгівельного об`єкта з огляду на відмінність значення для життя людини об`єкта нежитлової та житлової нерухомості.
Тому висновок суду першої інстанції щодо відмови у зв`язку з недотриманням процедури отримання  компенсації, з огляду також на позицію Верховного Суду, та зміну порядку отримання компенсації, є вірним.
Разом з тим, колегія апеляційного суду вказує на те, що на момент розгляду апеляційної скарги, затверджено зміни до Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови КМ України від 10 липня 2019 року № 623.
Постраждалими згідно з пунктом 2 Порядку визнаються особи, житлові будинки (квартири) яких: пошкоджено внаслідок надзвичайної ситуації або проведення робіт з ліквідації її наслідків (таким постраждалим надається грошова допомога); зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації (таким постраждалим надається грошова компенсація).
Розмір грошової компенсації зазначеним постраждалим визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження житлових будинків (квартир), які зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, але не більше ніж 300 000 грн (абзац другий пункту 7 Порядку).
Рішення про надання постраждалим грошової допомоги та її розмір приймає Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцевий орган виконавчої влади.
Рішення про надання грошової компенсації приймає комісія з розгляду питань, пов`язаних з наданням грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації (далі - комісія), що створюється обласними держадміністраціями. (пункт 4 Порядку)
Пунктом 5 Порядку визначено перелік документів, які постраждалі подають для отримання грошової допомоги Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевим органам виконавчої влади, для отримання грошової компенсації. 
Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві органи виконавчої влади у п`ятиденний строк з дня подання документів, зазначених у пункті 5 цього Порядку, а також за результатами обстеження житлових будинків (квартир), пошкоджених внаслідок надзвичайної ситуації, або проведення робіт з ліквідації її наслідків приймають рішення щодо надання постраждалим грошової допомоги, що оформляється протоколом, та повідомляють про це постраждалим.
Комісія у п`ятиденний строк з дня подання документів, зазначених у пункті 5 цього Порядку, приймає рішення щодо надання постраждалим грошової компенсації, що оформляється протоколом, та повідомляє про це постраждалим.
На підставі рішень, прийнятих комісією та затверджених в установленому порядку, обласні держадміністрації готують подання із зазначенням списку постраждалих, обсягу необхідних коштів, іншої інформації, на підставі якої прийнято рішення, яке надсилається МТОТ для затвердження у двох примірниках, один з яких залишається у МТОТ. Форма подання затверджується МТОТ.
МТОТ на підставі отриманого та затвердженого подання здійснює перерахування коштів, які передбачені для надання грошової компенсації у бюджетній програмі на відповідний рік, обласним держадміністраціям у повному обсязі або пропорційно до потреб кожної області, зазначених у поданнях.
У разі коли постраждалий подав недостовірну інформацію про встановлення статусу особи, яка постраждала від надзвичайних ситуацій, розмір заподіяної матеріальної шкоди, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві органи виконавчої влади, комісія можуть прийняти рішення про відмову в наданні грошової допомоги або компенсації.
У разі незгоди постраждалий може оскаржити зазначене рішення до суду.
У відповідності до п. 11 Порядку після отримання грошової допомоги або компенсації постраждалі втрачають право на отримання пільг і компенсацій, передбачених у частині восьмій статті 86 та частині другій статті 89 Кодексу цивільного захисту України.
Таким чином, з огляду на викладене, недотримання позивачами процедури, зважаючи також на те, що на момент розгляду апеляційної скарги відбулась зміна такої процедури, рішення суду першої інстанції скасуванню не підлягає.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд,  - 
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 серпня 2018 року - залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 серпня 2018 року - залишити без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий:                                        Судді: