05.02.20
22-ц/812/212/20
Єдиний унікальний номер судової справи: № 487/2637/16-ц 
Номер провадження № 22-ц/812/212/20 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В. 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2020 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І., 
із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.,
за участю: представника відповідачки - Беспрозваного Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 травня 2018 року, ухваленого під головуванням судді - Щербини С.В., в приміщенні того ж суду об 16 год. 40 хв. по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (надалі - АТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,- 
в с т а н о в и л а :
20 травня 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивований тим, що 25 березня 2013 року на підставі укладеного договору б/н ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП -2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank. ua/terms/pages/70/, складає між нею та Банком Договір, що підтверджується її підписом у заяві.
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 своїх кредитних зобов`язань не виконує у зв`язку з чим станом на 31 березня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 12 750, 36 грн., з яких: заборгованість за кредитом 7 472, 21 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 4 194,80 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 583,35 грн., позивач просив задовольнити позов та стягнути вказану заборгованість.
Заперечуючи проти позову представник відповідачки вказував на те, що анкета - заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанком від 25 березня 2013 року була підписана ОСОБА_1 при оформленні пенсійної картки та якою користувалася, жодної інформації про згоду останньої на оформлення та отримання кредитної картки «Універсальна» анкета - заява не містить. 

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 травня 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведений факт отримання і користування відповідачкою платіжною карткою «Універсальна» за договором від 25 березня 2013 року. 
Не погодившись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального та матеріального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що при оформлені пенсійної картки відповідачка отримала і кредитну картку. На підтвердження даної обставини надано фото клієнта з карткою, виписку по картрахунку, які є підтвердженням видачі платіжної картки та відкрито картрахунок на який встановлено кредитний ліміт та чітко прослідковується користування відповідачкою грошима через банкомат та термінали в касах магазинів, оскільки без наявності картки здійснення вказаних операцій не можливо. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Беспрозваний Д.О. просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає. 
Відмовляючи у задоволені позову суд послався на недоведеність Банком отримання та користування відповідачкою кредитної картки «Універсальна». 
Між тим, з таким висновком погодитися не можна виходячи з наступного.
За положеннями ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Положеннями статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
З матеріалів справи вбачається що, 25 березня 2013 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в Приватбанку в якій зазначено, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ОСОБА_1 та Банком договір про надання банківських послуг (а.с.5).
Відповідно до укладено договору, ОСОБА_1 надано кредитну картку №  НОМЕР_1 з терміном дії 12/16 (а.с.109).
Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я ОСОБА_1 , кредитний ліміт по картковому рахунку №  НОМЕР_1 було встановлено 19 березня 2013 року у розмірі - 300 грн., який в подальшому змінювався та 07 грудня 2015 року був встановлений у розмірі 7 480 грн. (а.с.121).
Про факт отримання кредитних карток, також свідчить надані Банком виписки по рахунку клієнта за період з 01 січня 1999 року по 19 березня 2017 року та з 16 січня 2012 року по 16 лютого 2017 року, з яких вбачається, що відповідачка користувалася вказаними картками, знімала кошти з банкоматів, здійснювала оплату в магазинах, тощо, а також частково сплачувала заборгованість, в тому числі за кредитною карткою № НОМЕР_1 . Вказані операції неможливі без фізичного пред`явлення кредитної картки (а.с.86-89, 112-120).
Виписка по рахунку згідно Переліку типових документів, затверджених наказом МЮ України №578/5 від 12 квітня 2012 року, має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі.
За такого, з наданої Банком виписки по картковому рахунку чітко прослідковується користування кредитними коштами та часткове їх погашення.
Крім того, заперечуючи проти позову, відповідачка посилалася на те, що отримала лише пенсійну картку інших карток не отримувала, між тим доказів на підтвердження факту отримання саме пенсійного картки на підставі заяви від 25 березня 2013 року не надано.
Посилання на те, що фото відповідачки не містить ідентифікацію кредитної картки не заслуговують на увагу, оскільки відповідачкою не підтверджено отримання пенсійної картки. 

До того ж, про факт отримання кредитної картки ОСОБА_1 свідчить довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду, яка особисто підписана останньою ще 09 лютого 2010 року та міститься в матеріалах справи (а.с.122).
Отже, встановлене свідчить про існування кредитних відносин між сторонами, а підписана заява від 25 березня 2013 року підтверджує бажання та намір відповідачки в подальшому отримати кредитну картку та користуватися грошима, що випливає з наданих позивачем виписках по картрахунку.
Належних та допустимих доказів на підтвердження протилежного, а саме факту не отримання кредитної картки та не користування кредитними коштами відповідачкою надано.
Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідачки перед Банком станом на 31 березня 2016 року становить 12 750, 36 грн., з яких: заборгованість за кредитом 7 472,21 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 4 194,80 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 583,35 грн.(а.с.3-4).
З боку позичальниці не спростовано факт відсутності заборгованості по тілу кредиту в розмірі 7 472,21 грн., про які заявлено Банком у позовній заяві.
За положеннями статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Статтями 525, 526, 527, 530 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та якщо у зобов`язані встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальницею кошти в добровільному порядку не повернуті, Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржницею обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржниці суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 7 472,21 грн.
Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками і штрафів то слід враховувати наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У анкеті-заяві позичальниці від 25 березня 2013 року, на яку посилається Банк у позовній заяві, яка підписана ОСОБА_1 , процентна ставка не зазначена.
У наведеній анкеті - заяві, підписаній сторонами, також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У постанові від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
До позовної заяви також додано витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які позичальницею не підписані.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови кредитування розуміла відповідачка, була ознайомлена і погодилась з ними, підписуючи заяву - анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також указала на мінливість Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тому їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. 
Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
За наведених обставин відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Таким чином, вимоги про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами, а також штрафу за несвоєчасну сплату кредиту є безпідставними.
З урахуванням встановленого на підставі п. 1 ч.1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення позовним вимог шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором б/н від 25 березня 2013 року станом на 31 березня 2016 року в сумі 7472,21 грн., яка складається з тіла кредиту.
На підставі ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам 58,6% у розмірі 2 018,76 грн. ((807,50 грн. за подання позову (1378,00 грн. х 58,6%) + 1211,26 грн. за подання апеляційної скарги ( 2 067 грн. х 58,6%)). 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів 
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області, 15 листопада 1996 року) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, р/р НОМЕР_4 , МФО 305299, юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д.) заборгованість за кредитним договором б/н від 25 березня 2013 року станом на 31 березня 2016 року в сумі 7472,21 грн., яка складається з тіла кредиту.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 2 018,76 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий: Т.В. Крамаренко
Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 10 лютого 2020 року.