Постанова                                                                                                Іменем України
23 січня 2020 року                                                                                                                              м. Київ
справа № 166/505/18
провадження № 51-10317км18
Верховний Суд колегією суддів 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                                             за участю:                                                                                                                           секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,                                                                    прокурора                                                ОСОБА_5 ,   
засудженого                                   ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), 
захисника                                       ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),                                                         
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Волинського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017030170000051, щодо
ОСОБА_6 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
уродженця с. Сільце Ратнівського р-ну Волинської обл., жителя АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК). 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ратнівського районного суду Волинської області від 04 липня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього ж Кодексу.  
Стягнуто з ОСОБА_6 :
– на користь держави – 5772,82 грн на відшкодування процесуальних витрат на залучення експертів;
– на користь ОСОБА_8 – 80 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 9370,40 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Волинський апеляційний суд 20 листопада 2018 року скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного засудженому покарання та ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.  У решті вирок залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_6 засуджено за те, що він 04 лютого 2017 року близько 02:15, будучи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «Volkswagen Golf», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись вулицею Центральною в смт Ратному по автодорозі Доманове–Ратне–Ковель у напрямку м. Ковеля Волинської обл. зі швидкістю 50 км/год, проявив неуважність, не прослідкував за безпекою руху і не простежив за дорожньою обстановкою, внаслідок чого автомобіль виїхав на праве узбіччя, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який рухався у попутному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди останній отримав тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.
Грубі порушення ОСОБА_6 пунктів 2.3, 2.9, 10.1, 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням цієї дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали. 
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 ставить вимогу про зміну вироку апеляційного суду, посилаючись на порушення судом вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та його особі. А саме вказує на те, що судом порушено його право на захист, оскільки обмежено право на юридичну допомогу. Зазначає, що при призначенні покарання суд не врахував наявності обставин, які його пом`якшують та які є підставами для звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. Крім того, вважає необґрунтованим рішення суду в частині вирішення цивільного позову, оскільки при визначенні розміру стягнення на відшкодування потерпілому моральної шкоди суд не дотримався принципів розумності, справедливості та не врахував майнового стану обвинуваченого. Просить суд касаційної інстанції звільнити його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням. 
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений і захисник підтримали касаційну скаргу. Прокурор заперечувала проти задоволення касаційної скарги.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи засудженого про те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано скасував вирок суду першої інстанції, яким його було звільнено від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, внаслідок чого неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність та обрав покарання, якене відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, є безпідставними. 
За матеріалами кримінального провадження Верховний Суд установив, що вирок суду першої інстанції, за яким  ОСОБА_6 було звільнено від відбування покарання з випробуванням, прокурор та потерпілий ОСОБА_8 оскаржили в апеляційному порядку. При цьому в апеляційних скаргах останні висували вимоги про скасування цього вироку на підставах м`якості призначеного засудженому покарання та необґрунтованого застосування положень ст. 75 КК, просили ухвалити новий вирок.
Суд апеляційної інстанції частково задовольнив апеляційні скарги прокурора та потерпілого, ухваливши новий вирок. При цьому дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_6  від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та призначив більш тривалий термін додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, ніж той, що був обраний судом першої інстанції. Водночас апеляційний суд дійшов висновку про можливість обрання основного покарання у виді позбавлення волі у меншому розмірі, ніж був призначений судом першої інстанції.
Приймаючи рішення, суд апеляційної інстанції звернув увагу, що суд першої інстанції, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, не зазначив у вироку обставин, які стали підставою для застосування щодо  ОСОБА_6  ст. 75 КК. При цьому апеляційний суд узяв до уваги наявність обставин, які свідчать про те, що звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням не сприятиме його виправленню та попередженню вчинення ним нових злочинів. Зокрема, урахував те, що  ОСОБА_6  вчинив тяжкий злочин, будучи у стані алкогольного сп`яніння, а також взяв до уваги наслідки цього злочину, а саме отримання потерпілим тяжких тілесних ушкоджень. Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення  ОСОБА_6  без ізоляції від суспільства, а отже і про безпідставність рішення суду першої інстанції щодо його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
З урахуванням особи  ОСОБА_6 , а саме його молодого віку, позитивної характеристики, притягнення до кримінальної відповідальності вперше, сімейного стану, наявності на утриманні двох малолітніх дітей, думки потерпілого, який наполягав на призначенні засудженому реального покарання, апеляційний суд дійшов висновку про можливість призначення  ОСОБА_6 покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК. Таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, воно є необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів. 
Безпідставними є доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого, щодо  необґрунтованості рішення суду у частині стягнення із нього коштів на відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого. Як видно з вироку, при вирішенні питання щодо розміру стягнення з засудженого  ОСОБА_6  на користь потерпілого ОСОБА_8 в частині морального відшкодування суд урахував негативний вплив наслідків злочину на якість життя потерпілого, який через травму, отриману внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відчуває постійний головний біль, змушений утримуватися від фізичних навантажень та активного життя, зазнав значних змін у звичному укладі життя. Крім того, виходячи із засад розумності та справедливості, ступеня вини  ОСОБА_6  та його матеріального стану, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог потерпілого та стягнення з засудженого на користь ОСОБА_8 80 000 грн на відшкодування моральної шкоди. У стягненні решти 120 000 грн на відшкодування моральної шкоди, заявленої потерпілим, суд відмовив у зв`язку із недоведеністю. З таким рішенням погодився і суд апеляційної інстанції. З правильністю такого рішення погоджується і колегія суддів, оскільки при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди враховано характер, обсяг і ступінь моральних страждань, заподіяних потерпілому, порушення його нормальних життєвих зв`язків, засад розумності, виваженості та справедливості, та відповідає вимогам п. 1 ч. 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України.
Що стосується доводів ОСОБА_6 про порушення його права на захист, оскільки обмежено право на юридичну допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій, то вони не знайшли свого підтвердження. Зокрема, ці доводи спростовуються матеріалами кримінального провадження, перевіркою яких установлено, що під час розгляду справи місцевим судом правову допомогу ОСОБА_6 надавав адвокат ОСОБА_9 , а під час розгляду справи апеляційним судом засуджений виявив бажання здійснювати свій захист самостійно, про що повідомив суду. Участь у цій справі захисника не є обов`язковою, і ОСОБА_6 не заявляв суду клопотання про призначення йому захисника та не наполягав на його участі, а тому підстав вважати, що апеляційний суд, розглянувши кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 без участі захисника, не дотримався вимог закону, немає.
Скасовуючи вирок місцевого суду та ухвалюючи свій вирок щодо  ОСОБА_6 , апеляційний суд навів переконливі мотиви для прийняття такого рішення. Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 420 КПК. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування або зміни вироку апеляційного суду, перевіркою кримінального провадження не встановлено. Тому підстав для задоволення касаційної скарги засудженого судом касаційної інстанції немає. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд 
ухвалив:
Вирок Волинського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року щодо  ОСОБА_6  залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6  – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                       ОСОБА_3