24.01.20
22-ц/812/177/20
Справа №2-193-05
Провадження № 22-ц/812/177/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А
Іменем України
24 січня 2020 року                                                                               м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,
при секретарі судового засідання - Лівшенку О.С.,
за участю представника стягувача - ОСОБА_1 , 
боржника - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу
ОСОБА_3 
на ухвалу Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 грудня 2019 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Рак Л.М., повний текст складено 16 грудня 2019 року, за скаргою ОСОБА_3 на постанову державного виконавця Очаківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Скриль О.М. про закінчення виконавчого провадження №59709812 від 27 серпня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В
У листопаді 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою на постанову державного виконавця Очаківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Очаківський МРВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області) Скриль О.М. про закінчення виконавчого провадження № 59709812 від 27 серпня 2019 року.
Обґрунтовуючи скаргу вказувала, що рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області справа 18 лютого 2005 року з ОСОБА_2 на її користь стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше за неоподатковуваний мінімум доходів громадян, починаючи з 10 лютого 2005 року і до повноліття дитини та 22 лютого 2005 року у вказаній справі видано виконавчий лист. 
Зазначає, що 02 серпня 2019 року вона звернулася до Очаківського МРВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області з заявою про примусове виконання вказаного рішення суду додавши до заяви оригінал виконавчого листа. 
14 листопада 2019 року в Очаківському МРВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області вона отримала постанову від 27 серпня 2019 року, з відміткою про закінчення виконавчого провадження ВП № 59709812 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку із фактичним його виконанням у повному обсязі з посиланням на ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області від 25 грудня 2007 року у справі № 2-03-38, якою було визнано мирову угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у справі про поділ майна подружжя.
За умовами мирової угоди, затвердженої судом, ОСОБА_3 виплачує ОСОБА_2 за 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 6000 доларів США частинами: 5000 доларів США до 10 січня 2008 року, 1000 доларів США до 01 травня 2008 року та до 10 січня 2008 року відмовляється в нотаріальному порядку від аліментів ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_4 до його повноліття. В свою чергу ОСОБА_2 передає у власність ОСОБА_3 належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . 
Посилаючись на те, що ухвала Миколаївського районного суду Миколаївської області від 25 грудня 2007 року не є підставою для звільнення ОСОБА_2 від сплати аліментів, просила визнати постанову державного виконавця від 27 серпня 2019 року про закриття виконавчого провадження неправомірною та скасувати її, стягнути судові витрати пов`язані з розглядом скарги в розмірі 2000 грн.
Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 грудня 2019 року у задоволені скарги ОСОБА_3 відмовлено.
Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_3 подала на неї апеляційну скаргу.
Мотивуючи доводи апеляційної скарги, посилалася на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а тому просила про скасування оскаржуваної ухвали та прийняття постанови, якою її скаргу задовольнити в повному обсязі.
Правом на подачу відзиву відділ ДВС та боржник не скористалися.
У судовому засіданні апеляційної інстанції представник стягувача апеляційну скаргу підтримав, просив про її задоволення.
Боржник апеляційну скаргу не визнав, просив у її задоволені відмовити, залишивши без змін ухвалу суду першої інстанції.
Відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності стягувача та відділу ДВС, оскільки про дату, час та місце розгляду справи учасники справи повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з такого.
Порядок примусового виконання рішення суду визначено Законом України "Про виконавче провадження", а також Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2832/5).
Згідно з ч.1 ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з ч. 3 ст.12 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.
Відповідно до ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Згідно зі ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 18 лютого 2005 року рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області у справі № 2-193-05р., з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше за неоподатковуваний мінімум доходів громадян, починаючи з 10 лютого 2005 року і до повноліття дитини (а.с. 26).
22 лютого 2005 року Очаківським міськрайонним судом Миколаївської області по вказаній справі було видано виконавчий лист № 2-193-2005р., який декілька разів пред`являвся стягувачем до виконання ( а.с.27-30).
Згідно з витягом з ВП - спецрозділу від 11 грудня 2019 року вказаний виконавчий лист, постановою державного виконавця від 22 січня 2008 року повернуто стягувачу за письмовою заявою ( а.с.65). Після цього до виконання тривалий час не пред`являвся.
02 серпня 2019 року ОСОБА_3 звернулася до Очаківського МРВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області з заявою про примусове виконання вказаного виконавчого листа відповідно до ч.1 ст.194 СК України (а.с. 31).
Постановою державного виконавця Очаківського МРВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області Скриль О.М. від 06 серпня 2019 року відкрито ВП № 59709812 з виконання вказаного вище виконавчого листа, яку було направлено сторонам виконавчого провадження, що підтверджується листом від 06 серпня 2019 року № 14.17-36/2-12397( а.с.63). 
Постановою державного виконавця Очаківський МРВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області від 27 серпня 2019 року виконавче провадження було закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 32).
Як на підставу закінчення виконавчого провадження державний виконавець посилався на ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області від 25 грудня 2007 року у цивільній справі №2-03-38/2007, відповідно до якої стягувач ОСОБА_3 відмовляється в нотаріальному порядку від аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до його повноліття. Борг по аліментам відсутній. Повне фактичне виконання.
Відмовляючи у задоволені скарги, суд першої інстанції виходив з того, що ухвала Миколаївського районного суду Миколаївської області від 25 грудня 2007 року набрала законної сили та не скасована, ОСОБА_2 зобов`язання щодо відчуження квартири в рахунок сплати аліментів виконанні в повному обсязі, тому за таких обставин суд не вбачає підстав для визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, як того вимагає стягувач у своїй скарзі, адже державний виконавець діяв в межах повноважень.
Колегія суддів вважає, що висновок суду суперечить вимогам матеріального та процесуального права.
Підстави закінчення виконавчого провадження передбачені ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження".
Згідно з п. 9 ч.1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Пунктом 9 Розділу ХVІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2832/5), визначено, що виконавець закінчує виконавче провадження про стягнення аліментів після закінчення передбаченого законом строку їх стягнення за умови, що суму аліментів стягнено в повному обсязі.
Відповідно до копії ухвали Миколаївського районного суду Миколаївської області від 25 грудня 2007 року, яка набрала законної сили, у цивільній справі № 2-03-38/2007 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про реальний розподіл квартири, було визнано мирову угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідно до якої ОСОБА_3 виплачує ОСОБА_2 за 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 6000 доларів США частинами: 5000 доларів США до 10 січня 2008 року, 1000 доларів США до 01 травня 2008 року та до 10 січня 2008 року відмовляється в нотаріальному порядку від аліментів ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_4 до його повноліття.
У свою чергу ОСОБА_2 передає у власність ОСОБА_3 належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . 
Вказана мирова угода хоча і містить посилання на відмову ОСОБА_3 від аліментів ОСОБА_2 на утримання спільного сина, проте нею не було врегульовано питання щодо загальної суми аліментів на утримання дитини до досягнення нею повноліття.
Питання щодо припинення права на аліменти для дитини врегульовано норми сімейного законодавства. При цьому до укладення даного договору, відповідно до положень ст. 8 СК України, застосовуються відповідні норми ЦК України, зокрема розділу ІІ книги п`ятої ЦК України, яка регулює загальні положення про договір.
Так, за приписами ч.1 ст.190 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).
Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.
Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів за рішенням суду» батьки мають право з дозволу органу опіки та піклування укласти між собою договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо), який підлягає нотаріальному посвідченню й державній реєстрації (ст. 190 СК України).
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч.ч. 2, 3 ст. 190 СК України набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно.
У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її.
Укладення договору не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від обов`язку брати участь у додаткових витратах на дитину.
Таким чином, зазначеною нормою права визначено механізм для набуття дитиною або дитиною і тим з батьків, з ким вона проживає права власності на нерухоме майно за рахунок припинення права на аліменти, зумовлюючи додаткове правове навантаження та урегулювання майнових відносин дитини.
З огляду на наведене договір, передбачений ст.190 СК України, є двостороннім договором, який наділяє правами та обов`язками обидві його сторони.
Отже, під час укладення договору в порядку ст.190 СК України потрібно чітко дотримуватись законодавчо встановленого порядку, а саме відповідності його, як загальним вимогам чинності правочину, встановленим Цивільним кодексом України, так і спеціальним, визначеним Сімейним кодексом, а саме: укладення договору за волевиявленням обох батьків; отримання від органу опіки та піклування дозволу на укладення договору в порядку, визначеному пунктами 65-68 Постанови КМУ України №866 від 24.09.2008 року; нотаріального посвідчення договору; державної реєстрації права власності на нерухоме майно відповідно до закону за дитиною або дитиною і тим із батьків, з ким вона проживає.
Більш того, сімейно-правова сутність договору припинення права на аліменти безпосередньо має бути направлена на безоплатну передачу у власність дитини або дитини і тому із батьків, з ким вона проживає, нерухомого майна.
Рішення виконавчого комітету Очаківської міської ради № 35 від 26 лютого 2008 року ОСОБА_2 надано дозвіл на продаж належної йому 1/2 частки приватизованої квартири, що розташована по АДРЕСА_1 , своїй колишній дружині ОСОБА_3 , в якій зареєстрований та має право проживання, але не має права власності малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зважаючи на зміст прийнятого рішення виконавчим комітетом Очаківської міської ради, не можна вважати таке рішення дозволом органу опіки та піклування на укладання саме договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно.
Інформаційною довідкою № 192355544 від 10 грудня 2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна підтверджується, що ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі продажу № 446 від 11 березня 2008 року здійснив відчуження належної йому 1/2 частки квартири, що розташована по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , яка в подальшому останньою була продана.
Отже, набувачем за договором купівлі-продажу від 11 березня 2008 року є ОСОБА_3 , а не малолітній на той час, ОСОБА_4 .
Положеннями ч.1,4 ст.194 СК України передбачено, що аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.
Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років.
Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що ухвала Миколаївського районного суду Миколаївської області від 25 грудня 2007 року у цивільні справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя (справа 2-03-38/2007) не є підставою для закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки вона не є доказом фактичного повного виконання у повному обсязі рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , в розмірі 1/4 частини доходів ОСОБА_2 до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Досягнуті між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 домовленості щодо здійснення правочину про продаж ОСОБА_2 належної йому частки ОСОБА_3 та відмова останньої у нотаріальному порядку від аліментів ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 до його повноліття, не свідчать про вчинення договору про припинення права на аліменти для дитини, у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, у належній формі.
А відтак укладання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу Ѕ частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Очаківського міського нотаріального округу Миколаївської області Тельпиш М.М. 11 березня 2008 року, не впливає на правовідносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зі сплати аліментів.
Відповідно до ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно зі ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
З огляду на викладене, приймаючи постанову про закінчення виконавчого провадження про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше за неоподатковуваний мінімум доходів громадян, починаючи з 10 лютого 2005 року і до повноліття дитини, державним виконавцем було порушено вимоги Закону України "Про виконавче провадження" та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2832/5), тому вона є неправомірною та підлягає скасуванню.
Більш того, державний виконавець не перевірив належним чином наявність чи відсутність заборгованості по сплаті аліментів, з врахуванням того, що на час її винесення строк стягнення аліментів за цим виконавчим листом станом на 28 серпня 2019 року не закінчився.
Таким чином, колегія суддів вважає, що вказана постанова про закінчення виконавчого провадження суперечить інтересам неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ст. 376 ч.1 п.п.1-4, ч.2 ЦПК України).
Приймаючи до уваги, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи, суд порушив норми матеріального права, ухвала суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що скарга ОСОБА_3 про визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № №59709812  від 22 лютого 2005 року на підставі п. 9 ч. 1 ст.39 Закону України « Про виконавче провадження» є обґрунтованою та підлягає до задоволення, а ухвалу суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення цієї скарги.
Відповідно до приписів ст. ст. 133, 137,141 ЦПК України з Очаківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області необхідно стягнути на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 2384 грн.20 коп., з яких - 384 грн.20 коп. витрати за сплату судового збору при зверненні з апеляційною скаргою, 2000 грн. за надання професійної правничої допомоги. 
Керуючись ст.ст.367, 374, 376,381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.
Ухвалу Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нову постанову.
Скаргу ОСОБА_3 на постанову державного виконавця Очаківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Скриль О.М. про закінчення виконавчого провадження №59709812 від 27 серпня 2019 року - задовольнити.
Визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Очаківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Скриль О.М. про закінчення виконавчого провадження №59709812 від 27 серпня 2019 року.
Стягнути з Очаківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , народилася - м. Миколаїв, зареєстрована АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 2384 грн.20 коп.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                               Ж.М. Яворська
Судді                                                                                       Т.М. Базовкіна
Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 24 січня 2020 р.