ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/7446/13-ц  Номер провадження 22-ц/814/463/20	Головуючий у 1-й інстанції Савічев В. О.  Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого судді: Бондаревської С.М.,
       суддів: Абрамова П.С., Пилипчук Л.І.,
       секретар: Зеленська О.І.
за участю представника відповідача  ОСОБА_1 – адвоката Бідюк Я.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Близнюка Ігоря Володимировича
       на заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 листопада 2013 року
       у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, –
В С Т А Н О В И В :

У серпні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
В обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 26 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством  «ОТП Банк», правонаступником якого є  Публічне акціонерне товариство  «ОТП Банк», та  ОСОБА_2 укладено кредитний договір №LL-D03/078/2008, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 115 200 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у порядку та на умовах визначених договором, із кінцевим терміном повернення – 25 травня 2028 року. 
Цього ж дня, на забезпечення виконання вказаного договору між банком та  ОСОБА_1  укладено договір поруки №SR-D03/007/2008, за умовами якого остання зобов`язалася солідарно з позичальником відповідати перед позивачем за виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором.
25 лютого 2010 року між позичальником ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк» укладено додатковий договір №1 до Кредитного договору
21 грудня 2012 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ  «ОТП Факторинг Україна» укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого до ТОВ  «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за кредитними договорами, укладеними з  ПАТ «ОТП Банк», які передбачені в додатку №1 до вказаного договору, в тому числі, і щодо  ОСОБА_2 за договором від 26 травня 2008 року №LL-D03/078/2008.

Всупереч узгоджених сторонами умов кредитного договору, відповідачі зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконали, чим порушили умови кредитного договору.
Внаслідок неналежного виконання відповідачами взятих зобов`язань за кредитним договором, станом на 30 квітня 2013 року утворилася заборгованість, яка з урахуванням процентів за користування кредитом та пені  становить 144 510 грн. 20 коп. Вказану суму заборгованості позивач просив стягнути з відповідачів як солідарних боржників.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 листопада 2013 року позов ТОВ  «ОТП Факторинг Україна» задоволено.
Стягнуто солідарно з  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТОВ  «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від  26 травня 2008 року № LL-D03/078/2008 у сумі 144 510 грн. 20 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з даним судовим рішенням, представник  ОСОБА_1  –адвокат Близнюк І. В. Оскаржив його в апеляційному порядку. 
В апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ  «ОТП Факторинг Україна» у зв`язку зі спливом строку позовної давності.  
В обгрунтування вимог вказував, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у зв`язку із несплатою боржником з 25 лютого 2010 року чергового платежу згідно з пунктом 2.1.5.1. додаткового договору №1 від 25 лютого 2010 року, – остаточний термін повернення кредиту настав 27 березня 2010 року. Звернувшись до суду з зазначеним позовом до поручителя  ОСОБА_1 у серпні 2013 року, позивач пропустив шестимісячний строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), пред`явлення вимоги до поручителя, що свідчить про припинення поруки. Враховуючи, що право на дострокове погашення кредиту банк набув 27 березня 2010 року, відтак, мав право звернутися до суду з позовом до боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором протягом трьох років, тобто до 30 березня 2013 року. Звернувшись до суду з указаним позовом до боржника у серпні 2013 року, позивач пропустив трирічний строк позовної давності, передбаченої ст. 257 ЦК України, про застосування якої просив відповідач звертаючись до суду з заявою про перегляд заочного рішення, оскільки не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи та не брав участі у такому розгляді.   
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Постановою апеляційного суду Полтавської області від 1 серпня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Близнюка І.В. – залишено без задоволення.
Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 листопада 2013 року – залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 04 грудня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Близнюком І.В. – задоволено частково.
Постанову апеляційного суду Полтавської області від 01 серпня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 

Судом першої інстанції встановлено, що 26 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №LL-D03/078/2008, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 115200грн. зі строком користування до 25 травня 2028 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в порядку та на умовах, визначених кредитним договором.
Також 26 травня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки №SR-D03/007/2008, відповідно до якого поручитель прийняла на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов`язань перед кредитором в повному обсязі.
25 лютого 2010 року між позичальником ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк» укла-дено додатковий договір №1 до Кредитного договору, та цього ж дня, 25 лютого 2010 року між поручителем ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк» – укладено додатковий договір №1 до договору поруки.
Згідно пункту 2.1.3 Додаткового договору №1 до Кредитного договору визначено Графік платежів в новій редакції, що міститься в Додатку №1 до даного Додаткового договору.
21 грудня 2012 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за кредитними договорами, укладеними з ПАТ «ОТП Банк», які містяться в додатку №1 до даного договору, в тому числі і щодо ОСОБА_2 . 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник  ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором №LL-D03/078/2008 від 26 травня 2008 рокуналежним чином не виконував, що призвело до утворення заборгова-ності, яка станом на 30 квітня 2013 року складає 144 510 грн. 20 коп., та підлягає до стягнення з позичальника та поручителя  ОСОБА_1 , як солідарних боржників, на користь позивача.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке. 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
За нормами п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Звертаючись до суду апеляційної інстанції, представник  ОСОБА_1 – адвокат Близнюк І. В. обґрунтовував апеляційну скаргу в тому числі і тим, що його довіритель не була належним чином повідомлена  про дату, час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, вказуючи при цьому на відсутність у справі розписки про одержання нею судової повістки або відомостей про відмову в її отриманні, повідомлення про вручення.
За нормами ст. ст.  74-75 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції, судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення – особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою. 

Судова повістка про виклик повинна бути вручена  з  таким  розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка повідомлення – завчасно. 
Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення  відповідним  учасникам  цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України 2004 року судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.
З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи в суді першої інстанції, призначений на 26 листопада 2013 року, відбувся у відкритому судовому засіданні без участі відповідача  ОСОБА_1 , – в той же час, відомості про повідомлення  ОСОБА_1 судом першої інстанції про дату, час і місце судового розгляду, в матеріалах справи відсутні. 
Надіслана судом першої інстанції судова повістка про розгляд справи  26 листопада 2013 року, адресована  ОСОБА_1 , повернулася до суду з відміткою поштової служби «за закінченням терміну зберігання», що не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду, тобто фіксація отримання відповідачем кореспонденції відсутня.
Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18), зазначене не є належним повідомленням про дату судового засідання.

Частиною шостою статті 74 ЦПК України 2004 року передбачено, що особи, які беруть участь у справі, а також свідки, експерти, спеціалісти і перекладачі можуть бути повідомлені або викликані в суд телеграмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику. 
Доказів використання судом першої інстанції інших засобів зв`язку для поінформування відповідача матеріали справи не містять.
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням ст. 129 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Пунктом третім ч. 3 ст. 376 ЦПК передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За наведених обставин, враховуючи мотиви апеляційної скарги, – відсутність у справі доказів про належне повідомлення  ОСОБА_1 про дату, час і місце засідання суду, а також розгляд справи по суті у за її відсутності,– є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення, згідно п. 4 ч. 1, п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, нового судового рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вирішення по суті позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, – колегія суддів виходить з наступного. 
З матеріалів справи вбачається, що 26 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством  «ОТП Банк», правонаступником якого є  Публічне акціонерне товарист-во  «ОТП Банк та  ОСОБА_2  укладено кредитний договір №LL-D03/078/2008, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 115 200 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у порядку та на умовах визначених договором, із кінцевим терміном повернення – до 25 травня 2028 року. 
На забезпечення виконання вказаного договору, 26 травня 2008 року між банком та  ОСОБА_1  укладено договір поруки №SR-D03/007/2008, за умовами яких остання зобов`язалася солідарно з позичальником відповідати перед позивачем за виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором.
25 лютого 2010 року між позичальником  ОСОБА_2  та ПАТ «ОТП Банк» укладено додатковий договір №1 до Кредитного договору та цього ж дня, 25 лютого 2010 року, між поручителем  ОСОБА_1  та ПАТ «ОТП Банк» укладено додатковий договір №1 до договору поруки.
Згідно п. 2.1.3 Додаткового договору №1 до кредитного договору – визначено Графік платежів в новій редакції, що міститься в Додатку №1 до даного Додаткового договору.
21 грудня 2012 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ  «ОТП Факторинг Україна» укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого до ТОВ  «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за кредитними договорами, укладеними з  ПАТ «ОТП Банк», які передбачені в додатку №1 до вказаного договору, в тому числі, і щодо ОСОБА_2 за договором від 26 травня 2008 року №LL-D03/078/2008.
Судом встановлено, що внаслідок неналежного виконання відповідачами взятих зобов`язань за кредитним договором, станом на 30 квітня 2013 року утворилася заборгованість, яка з урахуванням процентів за користування кредитом та пені  становить 144 510 грн. 20 коп., з яких: 106 791 грн. 90 коп. – заборгованість по тілу кредиту; 18 913 грн. 86 коп. – заборгованість по нарахованих та несплачених відсотках; 18 804 грн. 44 коп. – пеня. Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідачів як солідарних боржників.
За нормами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК УКраїни  за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України,   якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. 
У разі порушення відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, позивач має право достроково стягнути заборгованість по кредиту, відсоткам та комісії, вимагати виконання інших зобов`язань за кредитним договором відповідно до ст. 1048 ЦК України.
Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно ст.  554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки.

Згідно п. 4.1 договору поруки №SR-D03/007/2008 від 26 травня 2008 року, укладеного між ТОВ  «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_1 , цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами (дата договору) і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором.
25 лютого 2010 року сторонами укладено Додатковий договір №1 до кредитного договору.
Відповідно до п. 3.1 Додаткового договору, сторони домовились, що у випадку виникнення розбіжностей між положеннями Кредитного договору та цього Додаткового договору, положення Додаткового договору підлягають пріоритетному застосуванню, якщо інше не передбачено умовами цього Додаткового договору. 

       Відповідно до п.2.1.5.1 Додаткового договору №1 від 25 лютого 2010 року, у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань понад 30 календарних днів сторони домовились, що дата остаточного повернення кредиту переноситься на останній календар-ний день строку дії прострочки, при цьому Банк вважається такими, що реалізує своє право щодо вручення Позичальнику вимоги про виконання боргових зобов`язань у повному розмірі, а позичальник вважається таким, що допустив істотне порушення умов Кредитного договору та цього додаткового договору та отримав вимогу банку, в зв`язку з чим Пози-чальник зобов`язаний погасити боргові зобов`язання в повному розмірі протягом 1 (одного) банківського дня починаючи з наступного для після спливу строку дії прострочки (надалі – «Строк виконання боргових зобов`язань у повному розмірі»).

Згідно Додатку №1 до Додаткового договору, датою першого чергового платежу визначено 25 лютого 2010 року. До цієї дати ОСОБА_2 мав сплатити банку 1 200 грн. проте своїх зобов`язань не виконав.
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань, згідно п.2.1.5.1 Додаткового договору, дата остаточного повернення кредиту була перенесена на 27 березня 2010 року (останній – тридцятий календарний день Строку дії прострочки).
При цьому згідно положень п.2.1.5.1 Додаткового договору, 27 березня 2010 року Банк вже вважався таким, що вручив Позичальнику вимогу про виконання своїх зобов`язань у повному обсязі, а ОСОБА_2 вважається таким, що допустив істотне порушення умов Кредитного договору та Додаткового договору та отримав вимогу банку, в зв`язку з цим ОСОБА_2 був зобов`язаний погасити Боргові зобов`язання в повному розмірі протягом 1 (одного) Банківського дня після 27 березня 2010 року – тобто до 29 березня 2010 року (перший робочий день) включно.
Таким чином банк фактично реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, та, починаючи з 30 березня 2010 року вважається таким, що володіє інформацією про порушені права внаслідок неповернення кредитних коштів.

Враховуючи положення вищенаведеної частини другої статті 1050 ЦК України, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, яким є строк виконання зобов`язання у повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.
Отже, пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом є зміною строку виконання зобов`язання та зумовлює початок перебігу позовної давності.
Таким чином, пред`явивши вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання та зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (ч.4 ст. 559 ЦК України) від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.
Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Отже, порука –строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.
За умовами пункту 4 договору поруки встановлено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного виконання боргових зобов`язань за Кредитним договором.
Отже, договором поруки, укладеним 26 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_1 , не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється.
Аналіз вищенаведеної частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.
Це означає, що зі збігом вказаного строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.
Таким чином, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.
Як вище зазначено, у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань, згідно п.2.1.5.1 Додаткового договору, дата остаточного повернення Кредиту була перенесена на 27 березня 2010 року (на останній тридцятий календарний день Строку дії прострочки).

При цьому згідно положень п.2.1.5.1 Додаткового договору, 27 березня 2010 року кредитор вже вважався таким, що вручив Позичальнику вимоги про виконання своїх зобов`язань у повному обсязі, а ОСОБА_2 вважається таким, що допустив істотне порушення умов Кредитного договору та Додаткового договору та отримав вимогу банку, в зв`язку з цим ОСОБА_2 був зобов`язаний погасити Боргові зобов`язання в повному розмірі протягом 1 (одного) банківського дня після 27 березня 2010 року –тобто до 29 березня 2010 року (перший робочий день понеділок) включно.

Таким чином, –саме 30 березня 2010 року настав строк дострокового повернення кредиту, і кредитор мав звернутися до поручителя із позовом про стягнення заборгованості протягом шести місяців з цієї дати. Отже кінцевим терміном звернення із позовом про стягнення заборгованості до поручителя –є 30 вересня 2010 року.

В той же час, з матеріалів цивільної справи вбачається, що ТОВ«ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з зазначеним позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – лише 19 серпня 2013 року, тобто поза межами шестимісячного строку з дня настання строку виконання основного зобов`язання, передбаченого умовами п.2.1.5.1 Додаткового договору, а саме, з 29 березня 2010 року.
За наведених обставин, відповідно до норм ч. 4 ст. 559 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука  ОСОБА_1  за укладеним неюз банком договору поруки №SR-D03/007/2008, згідно якого остання зобов`язалася солідарно з позичальником відповідати перед позивачем за виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором –  прининилася, що в свою чергу є підставою для відмови  у задоволенні позовних вимог ТОВ«ОТП Факторинг Україна» в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 , як поручителя.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ«ОТП Факторинг Україна» в повному обсязі, суд першої інстанції не повно з"ясував обставини, що мають значення для справи, допустивши невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя.

З урахуванням  встановленого, оскаржуване рішення суду першої інстанції  в частині задоволення  позовних вимог  ТОВ«ОТП Факторинг Україна» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – підлягає до скасування, з ухваленням  в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в зазначеній частині позовних вимог. 

В іншій частині рішення суду належить залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходить з того, що оскільки як  ОСОБА_1 , так і її представники, – не є уповноваженими особами на представництво інтересів ОСОБА_4 , який, в свою чергу, судового рішення в апеляційному порядку не оскаржував, – рішення районного суду в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з  ОСОБА_2  – не є предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

З огляду на норми ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно яких судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, – з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 належить частково стягнутисудовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги на рішення суду, а саме у розмірі 1 083 грн. 77 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, п. п. 3, 4 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, –
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Близнюка Ігоря Володимировича – задовольнити частково.

Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 листопада 2013 року в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»  до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовити.

В іншій частині рішення суду – залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 083 грн. 77 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:                                                           Бондаревська С.М.

Судді:                                                                          Абрамов П.С.

Пилипчук Л.І.