Дата документу 31.01.2020 Справа № 330/450/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №330/450/19        Головуючий у 1 інстанції: Федорець С.В.
Провадження № 22-ц/807/181/20        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«31» січня 2020 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 03 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз», Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжгаз Збут» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, про зобов`язання провести перерахунок спожитого природного газу, визнання договору укладеним, 

ВСТАНОВИВ:

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнив, до ПАТ «Запоріжгаз», ТОВ «Запоріжгаз Збут» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, про зобов`язання провести перерахунок спожитого природного газу, визнання договору укладеним.
В обґрунтування позовних вимог остаточно зазначив, що відповідачі надають йому послуги з поставки природного газу до належного йому домоволодіння АДРЕСА_1 .
На його думку, відповідачами незаконно нарахована плата за послуги з газопостачання за листопад 2018 року в сумі 1689,60 грн., за грудень 2018 року в сумі 4544,94 грн., за січень 2019 року в сумі 3291,27 грн. За зазначений період ним спожито 372 куб.м за які він повинен був сплатити 2785,56 грн., ним було сплачено 6583,06 грн., в зв`язку з чим вважав що частина коштів в розмірі 3800,50 грн.
Також незаконними діями відповідачів йому спричинено моральну шкоду, яку оцінив в 3000 грн.
Вважав, що відповідачами з ним не було укладено договір про газопостачанню, тому є необхідність у визнанні типового договору дійсним.
На підставі зазначеного просив стягнути з відповідачів 3800,50 грн. матеріальної шкоди, 3000 грн. моральної шкоди, визнати типовий договір на постачання природного газу між ним та ТОВ «Запоріжгаз Збут» укладеним.

Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 04 липня 2019 року залучено до участі у справі в якості правонаступника ПАТ «Запоріжгаз» - АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз».

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 03 жовтня 2019 року з виправленою опискою ухвалою суду від 20 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на помилковість висновку суду першої інстанції про укладення договору, невірний розрахунок плати за послуги газопостачання, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

АТ «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що позивачем здійснюється фактичне споживання природного газу та оплата його вартості, а отже договір є укладеним, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що застосування коефіцієнту приведення спожитого природного газу до стандартних умов відповідає вимогам законодавства, споживачем протягом листопада 2018 року – травня 2019 року не здійснював передачу фактичних показників лічильника газу, позивачем не надано доказів на здійснення платежів, відсутні підстави для стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 29 листопада 2019 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17 січня 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позову.

Колегія судів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції. 

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 є споживачем послуг з газопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , використовує поставлений природний газ та здійснює оплату цих послуг.

Об`єкт споживання позивача не забезпечений вузлом обліку газу Оператора ГРМ, визначення об`єму спожитого природного газу здійснюється за даними вузла обліку газу споживача, що не заперечувалось сторонами у справі.

Правовідносини між споживачем та постачальником газу врегульовані Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2494, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 6 листопада 2015 року за №1379/27824, положеннями ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про метрологію та метрологічну діяльність».

Відповідно до п.1 глави 3 розділу VI Кодексу газорозподільних систем договір розподілу природного газу має бути укладений Оператором ГРМ з усіма споживачами, у тому числі побутовими споживачами, об`єкти яких в установленому порядку підключені до/через ГРМ, що на законних підставах перебуває у власності чи користуванні Оператора ГРМ.

Споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з ГРМ та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з Оператором ГРМ, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт.

Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності укладеного договору розподілу природного газу не допускається.

Пунктом 3 глави 3 розділу VI Кодексу газорозподільних систем визначено, що договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного Кодексу України за формою Типового договору розподілу природного газу. Оператор ГРМ зобов`язаний на головній сторінці свого веб-сайту, а також в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності, та власних центрах обслуговування споживачів розмістити редакцію договору розподілу природного газу та роз`яснення щодо укладення та приєднання споживача до договору розподілу природного газу.

Пунктом 4 глави 3 розділу VI Кодексу газорозподільних систем встановлено, що договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору.
На письмову вимогу споживача Оператор ГРМ зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дати отримання такого письмового звернення надати споживачу підписану уповноваженою особою Оператора ГРМ письмову форму договору розподілу природного газу.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з огляду на здійснення фактичного споживання та оплати за поставлений природний газ, договір розподілу природного газу між сторонами є укладеним, а тому вказані доводи апеляційної скарги щодо відсутності між сторонами відповідного договору є неприйнятними.

ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження факту письмового звернення до Оператора ГРМ для отримання підписаної уповноваженою особою Оператора ГРМ письмової форми договору розподілу природного газу та отримання відмови.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем порушення його права та відсутність підстав для судового захисту в зазначеній частині позовних вимог.

Окрім того, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено недоведеність позовних вимог про стягнення надлишково нарахованих коштів за послуги газопостачання.

Пунктом 2 Глави 4 Розділу IX Кодексу газорозподільних систем визначено, що періодом, за який по об`єкту побутового споживача визначається об`єм та обсяг спожитого (розподіленого) природного газу, є календарний місяць.
Побутовий споживач, який за умовами договору розподілу природного газу розраховується за лічильником газу, зобов`язаний щомісяця, станом на 01 число місяця, знімати фактичні покази лічильника газу та протягом п`яти діб (до 05 числа включно) надавати їх оператору ГРМ у спосіб, визначений договором розподілу природного газу.
У разі неотримання оператором ГРМ до 06 числа місяця, що настає за розрахунковим, показань лічильника газу та за умови, що лічильник газу не оснащений засобами дистанційної передачі даних, фактичний об`єм розподілу та споживання природного газу по об`єкту споживача за розрахунковий період визначається оператором ГРМ на рівні планового місяця об`єму споживання на відповідний період, що розраховується, виходячи з групи споживання побутового споживача, з і урахуванням вимог цього Кодексу. Якщо за підсумками наступного місяця споживач своєчасно надасть покази лічильника газу, формування об`єму розподілу та споживання природного газу за період зазначеного місяця здійснюється з урахуванням наданих показань. Група споживання по кожному об`єкту побутового споживача, який розраховується за лічильником газу. визначається оператором ГРМ згідно з цим Кодексом. Номер групи споживання зазначається оператором ГРМ в персоніфікованих даних заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу та в рахунках оператора ГРМ про сплату послуг за договором розподілу природного газу.

За приписами пункту 4 Глави 4 Розділу IX Кодексу газорозподільних систем Оператор ГРМ має право здійснювати контрольні зняття показів лічильника природного газу споживача та зобов`язаний не рідше одного разу на шість місяців здійснювати контрольне зняття показань лічильника газу (з урахуванням встановленого строку для контрольного огляду вузла обліку) та формувати об`єм розподілу і споживання природного газу по об`єкту споживача за розрахунковий місяць, в якому було здійснено контрольне зняття показань лічильника газу, з урахуванням його фактичних показань.

Позивачем не заперечувався той факт, що ним протягом листопада 2018 року - травня 2019 року не здійснювалась передача оператору ГРМ фактичних показників лічильника газу, а тому фактичний об`єм розподілу та споживання природного газу по об`єкту споживача за розрахунковий період обґрунтовано визначався на рівні планового місячного об`єму споживання на відповідний період, що розраховується, виходячи з групи споживання побутового споживача.

Позивачем не доведено, що внаслідок неправомірних дій відповідачів йому було неправильно нараховано вартість спожитого газу з огляду на встановлені обставини.

За приписами ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Заявляючи вимоги про повернення безпідставно отриманих відповідачами, на думку позивача, коштів в сумі 3800,50 грн., позивач не надав доказів на підтвердження оплати ним зазначеної суми за надані послуги газопостачання, також матеріли справи не містять доказів на підтвердження обґрунтованості зазначеного в позовній заяві розрахунку. 

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнага у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.п. 3,5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року .№ 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на не встановлення під час судового розгляду порушення прав та законних інтересів ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди.

Приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, що мають істотне значення для її вирішення, дослідив надані сторонами докази у їх сукупності та зробив правильний та обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 03 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 31 січня 2020 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       І.В. Кочеткова