ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 755/11132/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Чех Н.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  17 лютого 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд   у складі колегії суддів:                   
головуючого - судді          Парінова А.Б.,
суддів:                              Беспалова О.О.,
                                                  Ключковича В.Ю.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора Управління патрульної поліції в Одеській області Олійника Володимира Володимировича, третя особа: Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -
В С Т А Н О В И В:
До Дніпровського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до поліцейського роти № 2 батальйону № 2 Управління патрульної поліції в Одеській старшого лейтенанта поліції Олійника Володимира Володимировича, в якому просив суд:
- визнати неправомірною та скасувати постанову серії ДП18 № 582773 від 02.07.2019 року та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на переконання позивача, притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП є незаконним, оскільки жодного пункту ПДР він не порушував та в його діях не було складу адміністративного правопорушення,  а тому відповідно, адресована йому вимога відповідача про необхідність пред`явлення документів, у тому числі і посвідчення водія була неправомірною. За наведених обставин, позивач стверджує, що він не зобов`язаний був виконувати таку вимогу. 
Разом з цим, позивач стверджує, що відповідачем не було дотримано приписів ст. 268, ст. 278-279, а також ст. 285 КУпАП. Крім того, відповідач не вірно встановив його особу на підставі даних з інформаційної бази, оскільки документ, що засвідчує особу належить не йому, а іншій особі.
За наведених обставин позивач стверджує, що оскаржувана постанова була прийнята відповідачем безпідставно, без належних доказів про вчинення ним адміністративного правопорушення, з порушенням вимог ст. 279 КУпАП, без дотримання передбаченого у ст. 245 КУпАП принципу всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи, без роз`яснення та надання можливості скористатись правами визначеними у ст. 268 КУпАП, та без його участі у розгляді справи.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує про те, що рішення суду першої інстанції ухвалене без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального і порушено норми процесуального права, що відповідно до вимог ст.317 КАС України є підставами для його скасування.
Зокрема, третя особа наголошує, що нормами чинного законодавства визначено обов`язок водія пред`явити на вимогу поліцейського посвідчення водія. При цьому, звертає увагу суду апеляційної інстанції, що позивач визнає факт не пред`явлення зазначених документів на відповідну вимогу поліцейського. Крім того, апелянт зауважує, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що позивачем було порушено п. 12.9 "б" ПДР України, що відповідно і стало причиною зупинення транспортного засобу останнього та вимоги пред`явити посвідчення водія відповідної категорії. Також, апелянт зазначає, що оскаржувана постанова була прийнята у відповідності та порядку встановленому законодавством, а тому доводи позивача про порушення процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення не відповідають дійсності та не узгоджуються з правовими нормами.
З огляду на зазначене, третя особа вказує, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності була прийнята відповідачем у відповідності, в межах повноважень та у спосіб встановлених нормами чинного законодавства, а тому є законною та обґрунтованою, а належні правові підстави для її скасування відсутні.
Позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого останній зазначає, що з доводами апеляційної скарги категорично не погоджується, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а також такими що суперечать принципам верховенства права та презумпції невинуватості. Разом з цим, звертав увагу суду, що рішенням Дніпровського районного суду від 23 вересня 2019 року у справі № 755/11125/19 було визнано неправомірною та скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення  серії ДП18 №022310 від 02.07.2019, якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, а провадження у справі закрито.
За наведених обставин позивач просить суд рішення Дніпровського районного суду  м. Києва від 25 листопада 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідач та третя особа, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, явку уповноважених представників до суду не забезпечили та про причини їх неявки суду не повідомили.
З огляду на вказані обставини та керуючись положення ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, колегія суддів дійшла висновку про можливість апеляційного розгляду даної справи у порядку письмового провадження.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 02 липня 2019 року поліцейським роти № 2 батальйону № 2 Управління патрульної поліції в Одеській старшим лейтенантом поліції Олійником В.В. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП18 № 582773.
Як вбачається зі змісту даної постанови, ОСОБА_1 02 липня 2019 року о 15:40 годині, керуючи автомобілем "КІА", державний номерний знак    НОМЕР_1 , в Одеській області, Іванівський район, траса М-05 (402 км) згідно п. 2.4 "а" не надав посвідчення водія категорії "В" для перевірки та складання адміністративного матеріалу, чим скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП.
За наведених обставин та керуючись приписами ст. 33 та ст. 284 КУпАП  відповідачем було постановлено рішення про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн.
Не погоджуючись з прийнятим відповідачем рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пункту 8 частини першої статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
В силу положень статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, тощо. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 02 липня 2019 року поліцейським роти № 2 батальйону № 2 Управління патрульної поліції в Одеській старшим лейтенантом поліції Олійником В.В. було прийнято оскаржувану постанову серії серії ДП18 № 582773 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП, у вигляді штрафу у розмірі 425 гривень по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі. У вказаній постанові відповідачем зазначено, що підставою для притягнення позивача до відповідальності стало те, що водій транспортного засобу у порушення приписів п. 2.4а) ПДР на законну вимогу поліцейського не надав для перевірки та складання адміністративного матеріалу посвідчення водія відповідної категорії. 
При цьому, судовою колегією також встановлено, що позивач не заперечує факт ненадання під час перевірки відповідачем документів посвідчення водія відповідної категорії. Разом з цим, позивач стверджує, що вважає відповідну вимогу поліцейського незаконною, оскільки останній не мав передбачених законодавством підстав для зупинки його транспортного засобу. Наголошує, що жодного порушення ПДР ним вчинено не було.
Вирішуючи питання щодо правомірності прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення з урахуванням доводів сторін та наявних у матеріалах справи доказів, колегія суддів виходить з наступного.
Положеннями ч. 5 ст. 14 Закону України "Про дорожній рух" від 30.06.1993 № 3353-XII передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, а також виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Також, відповідно до приписів п. 1.3. ПДР України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).
В розділі 2 ПДР України закріплено обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів.
Відповідно до пункту 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
За приписами пункту 2.4 ПДР України на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1 ПДР України.
Аналогічні положення закріплені законодавцем також у статті 16 Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року №3353-XII, а саме: водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (стаття 16 Закону України "Про дорожній рух").
Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у пункті 2.1 ПДР України документів кореспондується з обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.
Аналогічна правова позиція була неодноразово викладена у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, зокрема у справі № 127/19283/17 від 25 вересня 2019 року, у справі № 522/2280/16-а від 21 листопада 2019 року, у справі № 711/4707/17 від 19 червня 2019 року та інших.
Частиною першою статті 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки, зокрема, посвідчення водія відповідної категорії у вигляді накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Вказана норма є імперативною, та встановлює відповідальність за відсутність при собі або не пред`явлення для перевірки відповідних документів, а відтак, є самостійним складом адміністративного правопорушення.
Отже, керування транспортним засобом можливе лише за наявності посвідчення водія, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), і такі документи можуть бути предметом перевірки при встановленні права особи на керування транспортним засобом та самостійною підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що згідно з вимогами наведених норм законодавства України на вимогу поліцейського, водій транспортного засобу зобов`язаний пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а також поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортного засобу.
Щодо тверджень позивача про те, що він мав право не пред`являти посвідчення водія на вимогу поліцейського для перевірки, доки останній не доведе, що зупинка транспортного засобу була законною, колегія суддів зазначає про таке.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 35 ЗУ "Про Національну поліцію" поліцейський наділений правом зупиняти транспортні засоби, зокрема, у разі якщо водій порушив   Правила дорожнього руху.
Частиною 3 вказаної норми також визначено, що поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.
Як стверджує відповідач та підтверджується наявними у справі доказами, транспортний засіб позивача був зупинений внаслідок порушення позивачем ПДР, а саме п. 12.9 "б", оскільки він не дотримався вимог дорожнього знаку 3.29 "Обмеження максимальної швидкості руху 50 км/год" та рухався зі швидкістю 74 км/год, що відповідно було зафіксовано приладом Тru CamТС 000663. 
Проте, колегія зазначає, що в оскаржуваній постанові відповідачем не вказано причину зупинення транспортного засобу позивача
Крім того, на підставі даних Єдиного державного реєстру судових рішень судовою колегією встановлено, що у провадженні Дніпровського районного суду на розгляді перебувала адміністративна справа № 755/11125/19 за позовом ОСОБА_1 до поліцейського роти №2 батальйону №2 Управління патрульної поліції в Одеській області Стукаленка Владислава Ігоровича, третя особа: Департамент патрульної поліції Національної поліції України   про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 02 липня 2019 року серії ДП18 № 022310. Під час розгляду цієї справи, суд встановив, що у вказаній постанові зазначено, що ОСОБА_1 02 липня 2019 року о 15 год. 45 хв., за адресою Одеська область, Іванівський район, траса М-05 402-й км., керуючи автомобілем Kia Cerato, номерний знак НОМЕР_1 , порушив вимоги дорожнього знаку 3.29 "Обмеження максимальної швидкості руху 50 км/год." Рухався зі швидкістю 74 км/год., зафіксовано приладом Tru Cam TC 000663, чим порушив п.п. 12.9.Б ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП. За результатами розгляду справи до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн.
За результатом розгляду вказаної справи Дніпровським районним судом 23 вересня 2019 року було прийнято рішення, яким визнано неправомірною та скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення  серії ДП18 № 022310 від 02.07.2019, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн., а провадження у справі закрито.
Зазначене рішення суду першої інстанції не було оскаржено до суду апеляційної інстанції у межах визначених законодавством строків, а отже є таким, що набрало законної сили.
Відповідно до приписів    ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З огляду на зазначене та враховуючи, що постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП внаслідок порушення останнім п.п. 12.9.Б ПДР України була визнана протиправною та скасована у судовому порядку, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач не мав законних підстав для зупинки транспортного засобу позивача та відповідно вимагати у нього посвідчення водія категорії «В» для перевірки та складання адміністративного матеріалу.
За наведених обставин та враховуючи, що факт порушення позивачем Правил дорожнього руху та Кодексу України про адміністративні правопорушення в частині не пред`явлення на вимогу поліцейського посвідчення водія не знайшов своє підтвердження в ході апеляційного розгляду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП.
Разом з цим, судова колегія зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Положеннями ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на зазначене, та враховуючи, що колегією суддів не встановлено порушень судом першої інстанції під час вирішення даної справи, які відповідно до ст. 317 КАС України є підставою для його скасування, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 272, 286, 311, 313, 315-316, 321, 322 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                            А.Б. Парінов

Судді:                                                                                О.О.Беспалов

                                                                                          В.Ю. Ключкович