ПОСТАНОВА
Іменем України

19 лютого 2020 року 
Київ
справа №820/6533/16
адміністративне провадження №К/9901/22564/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Уханенка С.А.,
суддів - Кашпур О.В., Радишевської О.Р.,  
розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення і наказу, зобов`язання вчинити певні дії,
за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року (головуючий суддя Полях Н.А., судді Мар?єнко Л.М., Мельников Р.В.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2017 року (головуючий суддя Курило Л.В., судді Присяжнюк О.В., Русанова В.Б.),
У С Т А Н О В И В:
I. Суть спору
1. У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування рішення Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) від 14.11.2016 №57, скасування наказу Головного управління ДМС України в Харківській області від 03.10.2016 №166 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання Головного управління ДМС України в Харківській області прийняти рішення про прийняття його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
2. Позов обґрунтував тим, що він є громадянином Сирійської Арабської Республіки, за національністю курд. У країні його громадської належності в останні п`ять років триває військовий конфлікт, що супроводжується загальнопоширеним насиллям та серйозними порушеннями прав людини. В останні місяці ситуація вкрай загострилася. У його рідному місті Алеппо відбуваються військові дії, місто майже зруйноване, його будинок також зруйновано. Зазначив, що його сім?я давно виїхала із Сирії і повернутися туди зараз разом з двома малолітніми дітьми є неможливим. Крім того, зауважив, що в разі повернення на Батьківщину, він буде рекрутованим до лав армії і буде змушений убивати своїх співгромадян, у тому числі мирне населення, що суперечить його внутрішньому переконанню.
ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
3. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2017 року, позов задоволено: скасовано рішення ДМС України від 14.11.2016 №57-16; скасовано наказ Головного управління ДМС України в Харківській області від 03.10.2016 №166 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Головне управління ДМС України в Харківській області прийняти рішення про прийняття заяви від ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
4. Судові рішення мотивовані тим, що відповідачами при прийнятті оскаржуваних рішень не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з якими Закон України від 08.07.2011 №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон №3671) пов?язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.
III. Провадження в суді касаційної інстанції
5. У касаційній скарзі ДМС України, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати судові рішення, ухваливши нове - про відмову в задоволенні позову.
6. За доводами відповідача, позивачу правомірно відмовлено у прийнятті повторно поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки під час прийняття рішення від 07.09.2015 №645-15 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМС України належним чином провела аналіз наявності умов для надання заявнику захисту в Україні і після цього обставини справи (основні доказові елементи заяви) шукача захисту не змінилися.
7. У запереченні на касаційну скаргу представник позивача Іванов Д.А. просить залишити рішення судів без змін, вказуючи на їхню законність і обґрунтованість.
8. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
ІV. Встановлені судами фактичні обставини справи
9. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирійської Арабської Республіки, уродженцем м. Алеппо, за національністю курд, сповідує іслам. З 2005 року одружений на громадянці Сирії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 Має двох дітей, народжених в Україні: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 У 1985-1991 роках позивач навчався у школі " Ханаа " у м. Алеппо, у 1992-1996 роках - працював кравцем у м. Алеппо, у 1996-1998 роках - проходив військову службу.
10. Востаннє позивач залишив Батьківщину 27.06.2002 авіарейсом Алеппо (Сирія)-Одеса (Україна) на підставі компетентного дозволу. Державний кордон перетинав легально на підставі національного паспорту № НОМЕР_1 та одноразової візи типу Б № НОМЕР_3 .
11. Вперше ОСОБА_1 звернувся із заявою про надання статусу біженця до Управління у справах національностей та міграції Одеської обласної державної адміністрації 25.07.2003. Рішенням Держкомнацміграції від 22.12.2003 №534 заявнику відмовлено в оформленні документів щодо надання статусу біженця.
12. Вдруге позивач звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, 29.10.2013, проте ДМС України рішенням від 07.09.2015 №645-15 відмовила у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу п?ятого частини першої статті 6 Закону №3671 як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
13. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2016 у справі №815/5940/15, яка набрала законної сили, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування вказаного рішення ДМС України.
14. 03.10.2016 позивач утретє звернувся до Головного управління ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві вказав, що в країні його громадянської належності - Сирійській Арабській Республіці - відбувається війна, місцеві жителі піддаються тортурам і знущанням, у разі повернення додому для нього існує вірогідність бути призваним на військову службу, проте участь у збройному конфлікті суперечить його переконанням. З 2002 року він перебуває в Україні, створив сім?ю, має двох маленьких дітей - п`яти і семи років. Зазначив про відсутність у нього документів, через що він не може оформити дітей у школу або виїхати до іншої країни. До свого рідного міста він також не може повернутися, оскільки в результаті проведених там військових дій його будинок зруйновано. Окрім того, певні військові угрупування Сирії здійснюють напади на курдів. Просив надати йому міжнародний захист в Україні.
15. Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 03.10.2016 №166 громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 5 Закону №3671.
16. Позивач оскаржив цей наказ до ДМС України, яка рішенням від 14.11.2016 №57-16 відхилила подану скаргу.
17. Згідно з висновком головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту органу міграції, покладеним в основу прийнятого відповідачем рішення, у заяві від 03.10.2016 ОСОБА_1 навів обставини, які вже досліджувалися міграційною службою під час прийняття рішення від 07.09.2015 №645-15, нових відомостей не повідомив, водночас актуалізована інформація по країні походження заявника не підсилює рівень обґрунтованості його заяви та не створює нових умов для повторного розгляду заяви по суті.
V. Позиція Верховного Суду
18. Частиною шостою статті 5 Закону №3671 встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
19. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671 біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
20. Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671 визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. 
21. Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. 
22. Директива Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29.04.2004 у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари;                  (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту. 
23. Таким чином, якщо повернення до країни походження є таким, що може порушувати статтю 3 Конвенції, то особа, якій загрожує повернення до цієї країни походження, має вважатися такою, що потребує додаткового захисту.
24. Численні міжнародні документи, зокрема резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Ради Безпеки ООН, рекомендації УВКБ ООН, доповіді Генерального секретаря ООН, Незалежної комісії ООН з прав людини в Сирії, вказують на засудження світовою спільнотою військових дій у Сирії, а триваючий там військовий конфлікт характеризують високою інтенсивністю загального насилля, серйозними порушеннями прав людини, існуванням реального ризику для життя та застосування поводження, забороненого статтею 3 Конвенції.
25. Згідно з офіційною позицією Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй, державам-членам ООН рекомендовано у зв`язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і дотепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення (http://unhcr.org.ua/).
26. В Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IV, листопад 2015 року) зазначено, що після видання УВКБ ООН у жовтні 2014 року "Рекомендацій з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IІI)" ситуація в Сирії щодо безпеки, дотримання прав людини, переміщення і гуманітарних потреб продовжує погіршуватися, сторони конфлікту вчиняють військові злочини та грубі порушення прав людини, в тому числі деякі рівнозначні злочинам проти людяності, ігнорують особливий режим захисту, наданий лікарням, школам, медичному персоналу, працівникам гуманітарних організацій, тощо.
27. Також у цих Рекомендаціях зазначено, що майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково взаємно накладаються один на одного. Країна сильно роздроблена, оскільки сторони конфлікту, в тому числі Збройні Сили Сирії, угруповання "Ісламська держава Іраку і аль- Шама ", антиурядові збройні групи і курдські сили ("Загони народної самооборони", ЗНС), здійснюють контроль над різними регіонами країни, вчиняючи на них свій вплив. Оскільки міжнародні зусилля щодо припинення конфлікту в Сирії результатів досі не принесли, його активне продовження тягне за собою руйнівні наслідки для сирійського населення, в тому числі, зростання кількості жертв серед цивільного населення, масштабне переміщення людей всередині країни та за її межі, а також безпрецедентну за масштабами гуманітарну кризу. Кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту оцінюється від 145 до більш ніж 250 тисяч осіб. Найбільша кількість документально зафіксованих жертв було зареєстровано в провінції Риф Дамаск; далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дера та Хама.
28. У доповідях Генерального секретаря від 18.02.2015, 11.11.2015, 11.12.2015, 21.01.2016 про виконання резолюцій 2139(2014), 2165(2014), 2191(2014), 2258(2015) Ради Безпеки ООН вказується, що на всій території Сирійської Арабської Республіки триває конфлікт і відзначається високий рівень насилля.
29. Ураховуючи ситуацію в Сирії та рішучість влади утримувати контроль над усією країною, Міністерство внутрішніх справ Великобританії зазначило, що альтернатива внутрішнього переміщення в основному не вважається реальним способом уникнути переслідувань, які підтримуються владою чи які дозволяються владою. Переміщення також не буде раціональною опцією в тих регіонах, де вираження народного незадоволення вирішується із застосуванням сили із смертельним результатом. Також все частіше з`являються дані про порушення прав людини з боку озброєних опозиційних груп, включаючи тортури та страти, в Алеппо, Ідлібі та інших містах. Також є повідомлення про використання опозиційними групами смертоносної сили, в тому числі й в житлових районах (Методичні рекомендації з розгляду справ шукачів притулку із Сирії. Січень 2013 року. United Kingdom: Home Office, Operational Guidance Note: Syria, 15 January 2013, Syria OGN v 8, доступно за адресою: http://www.refworld.org/docid/50f55c8d2.html [accessed 21 May 2013]). 
30. Відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини, яка має враховуватися при вирішенні справ адміністративної юрисдикції (частина друга статті 8 КАС України в редакції, чинній до 15.12.2017, частина друга статті 6 КАС України в чинній редакції), вислання осіб у країни, де вони можуть зазнати переслідувань, є порушенням статті 3 Конвенції.
31. Так, у рішенні від 28 червня 2011 року у справі Sufi and Elmi v.The United Kingdom (заяви 8319/07 і 11449/07) ЄСПЛ дійшов висновку, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.
32. У рішенні ЄСПЛ від 15 жовтня 2015 року у справі L.M. and Others v.Russia (заяви 40081/14, 40088/14, 40127/14, п.122) Суд зазначив, що хоча критерії, перелічені у справі "Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства" не повинні розглядатися як вичерпний перелік, який слід застосовувати у всіх майбутніх випадках, вони сформували відповідне мірило, за допомогою якого можна оцінити рівень насильства в Могадішо в контексті конкретного випадку. Та обставина, що Суд ще не прийняв рішення щодо оцінки тверджень про небезпеку для життя чи жорстокого поводження в умовах триваючого конфлікту в Сирії, частково пояснюється тим, що, як випливає з відповідних документів УВКБ ООН, більшість європейських країн в даний час не проводять примусового повернення до Сирії. У жовтні 2014 року УВКБ ООН вітало позитивні тенденції захисту сирійських громадян багатьма європейськими державами, включаючи фактичний мораторій на повернення до Сирії, рішення більшості країн про розгляд заяв сирійців та високий рівень захисту. Останні звіти ООН описують ситуацію як "гуманітарну кризу" і говорять про "безмежні страждання" цивільних осіб, масові порушення прав людини та гуманітарного законодавства з боку всіх сторін, що має наслідком переселення майже половини населення країни. Виходячи з наведеного, Суд дійшов висновку, що заявники (молоді чоловіки родом з Алеппо та Дамаску) висунули обґрунтоване твердження, що їх повернення до Сирії було б порушенням статей 2 та/або 3 Конвенції. Уряд не надав жодних аргументів чи відповідної інформації, які могли би спростувати ці звинувачення, а також жодних особливих обставин, які могли би забезпечити достатній захист заявників у разі повернення.
33. Отже, як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, де наразі триває збройний конфлікт.
34. Суди мотивовано виходили з того, що після звернення позивача з попередньою заявою від 29.10.2013 соціально-економічна, гуманітарна та безпекова ситуація на території Сирії і безпосередньо в м. Алеппо значно погіршилася.
35. Про загострення сирійського конфлікту наголошено і у Зверненні Верховної Ради України до міжнародних організацій, парламентів держав - членів Організації з безпеки і співробітництва в Європі та Організації ісламського співробітництва щодо останніх подій у Сирії, затвердженого постановою Верховної Ради України від 19.10.2016 №1690-VIII.
36. Зокрема, Верховна Рада України зазначила, що триваючий шостий рік поспіль збройний конфлікт у Сирії та останні трагічні події, що розгортаються у східних районах міста Алеппо, зокрема, зухвале бомбардування гуманітарного конвою Організації Об`єднаних Націй 19 вересня 2016 року та варварські методи тотального винищення цивільного населення, змусили її зробити це Звернення.
37. У Зверненні Верховна Рада України виказала стурбованість драматичним погіршенням гуманітарної ситуації в Сирії, оскільки кількість сирійців, змушених залишити свої домівки, сягає 13 мільйонів - більше половини населення країни, станом на початок війни, а також різко засудила застосування хімічної та інших заборонених видів зброї проти мирного населення з боку сирійського режиму за підтримки його союзників, насамперед постійного члена Ради Безпеки ООН - Російської Федерації, а також з боку терористичних угруповань.
38. З огляду на викладене суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що відповідачем не проведено всебічного вивчення і оцінки доводів позивача та ситуації по країні походження в аспекті наявності умов для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.
39. Таким чином, колегія суддів погоджується із судами обох інстанцій щодо необґрунтованості оскаржуваних рішень міграційної служби та наявності підстав для їх скасування.
40. Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судові рішення ухвалено з порушенням норм матеріального чи процесуального права.
Керуючись статтями 343, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
1. Касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.
2. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2017 року залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню.
Головуючий:                                                                                           С.А. Уханенко
Судді:                                                                                                     О.В. Кашпур
                                                                                                    О.Р. Радишевська