ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

13 лютого 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/8369/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Білак С.В. (доповідач), суддів:  Олефіренко Н.А., Шальєвої В.А.,  розглянувши у відкритому  судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Кисельова Анатолія Віталійовича на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.11.2019 року в адміністративній справі №160/8369/19 (головуючий суддя у й інстанції Горбалінський В.В., повний текст рішення складено 11.11.2019 року) за позовом    ОСОБА_1 до  Головного управління ДПС у Дніпропетровській області  про  визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску №Ф-113381/17/61 від 13.05.2019 р. в сумі  18918.9 грн. 
В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач з 19.08.2015 року зареєстрований як фізична особа-підприємець. В період з 01.08.2007 року по 24.05.2019 року він був працевлаштований в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Монтажстрой». За визначений період підприємство відраховувало єдиний соціальний внесок із заробітної плати позивача до Державного бюджету України. Всупереч наведеному, 13.05.2019 року Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф-113381/17/61 на загальну суму 18918,9 грн. Позивач не погоджується з оскаржуваною вимогою, так як останній не здійснював будь-яку підприємницьку діяльність, та як наслідок не отримував доходу, тому сформована вимога органом контролю є протиправною та підлягає скасуванню.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.11.2019 року у задоволені позову відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що за правовою позицією Верховного суду України, викладеною в постанові  від 04 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19 щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його плату, що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги.
Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін по справі, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до відомостей з інтегрованої картки платника податків, станом на 13.05.2019 року за позивачем обліковувався борг зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 18918, 90 грн.
На підставі вищенаведених відомостей, 13.05.2019 року головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф-113381/17/61 на загальну суму 18918, 90 грн.
Відповідно до ч. 4  ст. 4 Закону № 2464-VI, право на звільнення від сплати єдиного внеску за себе мали у 2017 - 2018 роках фізичні особи-підприємці, за умови, що вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю та отримують відповідно до  закону  пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Доказів звільнення позивача від сплати єдиного внеску  матеріали справи не містять.
Таким чином, відповідачем правомірно складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.05.2019 року №Ф-113381/17/61 на загальну суму 18918, 9 грн.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач з 19.08.2015 року зареєстрований як фізична особа-підприємець та відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач припинив свою діяльність 18.10.2019 року (реєстраційний запис 22240060003101664).
Позивач з 02.07.2016 року перебуває на обліку як платник податків в Головному управлінні ДФС у Дніпропетровській області на загальній системі оподаткування та відповідно до відомостей з інтегрованої картки платника податків, станом на 13.05.2019 року за позивачем обліковувався борг зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 18918, 90 грн.
13.05.2019 року Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф-113381/17/61 на загальну суму 18918, 90 грн.
З матеріалів справи вбачається, що позивач з 01.08.2007 року (наказ «про прийняття на роботу» №08-к) по 24.05.2019 року (наказ «про звільнення» №15-к) працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Монтажстрой» на посаді начальника монтажного відділу.
Спірні правовідносини по даній справі  врегульовані нормами  Податкового кодексу України   в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» («Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань») в частині відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб-підприємців та нормами  Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  (далі -  Закон № 2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Пунктом 4 частини першої  статті 4 Закону №2464  з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до пункту 2 частини першої          статті 1 Закону № 2464-VI         єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом  статті 2 Закону № 2464-VI  його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим         Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим         Законом         визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої          статті 4 Закону № 2464-VI         платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої  статті 4 Закону №2464  з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої          статті 7 Закону № 2464-VI  (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується: 
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої          статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до          Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої  статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця  Законом № 2464-VI  не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
З урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Відповідно до аналізу вищезазначених норм, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Матеріалами справи підтверджено, що у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок, позивач був фізичною особою-підприємцем, але не здійснював підприємницької діяльності та не отримував дохід від підприємницької діяльності, позивач перебував у трудових відносинах з  01.08.2007 року по 24.05.2019 року з Товариством з обмеженою відповідальністю «Монтажстрой», працюючи  на посаді начальника монтажного відділу і підприємство перераховувало внески за нього, а тому нарахування єдиного внеску податковим органом, спричиняє подвійну його сплату, що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Відповідно до частин першої, другої та третьої  статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Враховуючи наведене в сукупності та виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,   що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права,  що є підставою для скасування судового рішення.
          Керуючись ст. ст.  6,  7,  8,  9,  242,  243,272,  286,  308,  315,  317,  321,  322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                   ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Кисельова Анатолія Віталійовича задовольнити.
Рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.11.2019 року в адміністративній справі №160/8369/19 за позовом    ОСОБА_1 до  Головного управління ДПС у Дніпропетровській області  про  визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу скасувати.
Позов ОСОБА_1 до  Головного управління ДПС у Дніпропетровській області  про  визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску №Ф-113381/17/61 від 13.05.2019 року в сумі  18918.9 грн. 
Вступна та резолютивна частини постанови складені в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 13 лютого 2020 року, в повному обсязі постанова складена 18 лютого 2020 року.
Постанова  набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.  

   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва