КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 755/20819/19                                                                               Головуючий у суді І інстанції Марфіна Н.В.
Провадження № 22-ц/824/3658/2020                                                        Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
26 лютого 2020 року                                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в:
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії (видати ордер на жиле приміщення).
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 грудня 2019 року у відкритті провадження відмовлено.
Судове рішення мотивоване тим, що оскільки вимоги позивача пов`язані зі здійсненням відповідачем своїх функцій, як державного органу, то на таку категорію справ поширюється юрисдикція адміністративних судів у відповідності до положень статей 19, 20 КАС України, відтак відповідний позов має розглядатись у порядку адміністративного судочинства.
Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Старовойта В.П. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів невідповідності висновків суду обставинам справи і порушення норм процесуального права, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Як на підставу своїх вимог посилається на те, що для правильного визначення предметної підсудності справи слід враховувати не тільки та не стільки склад учасників спору, як його суть та/або інтерес за захистом якого звернулась особа. Втім, відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції не врахував, що спірні правовідносини пов`язані із захистом порушених житлових прав позивача, а тому спір про зобов`язання видати ордер на житло не є публічно-правовим. Отже, даний спір є житловим (цивільним) незалежно від участі у справі як відповідача суб`єкта владних повноважень і має вирішуватися судом за правилами ЦПК України.
Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду надійшов.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особамає право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з тих підстав, які передбачені законом. 
Такі підстави визначено у статті 186 ЦПК України.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила зобов`язати Дніпровську районну у м. Києві державну адміністрацію видати ордер на жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 76,8 кв. м, на ім'я  ОСОБА_1 . 
Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалась на те, що в даний час через незалежні від неї причини, а саме відсутність ордеру на квартиру, вона не може реалізувати своє право на безоплатну приватизацію житла, яким користується тривалий час.
За змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва за захистом своїх житлових прав, які, на думку позивача, порушено бездіяльністю органу місцевого самоврядування у зв`язку з невидачею ордера на передану їй в користування квартиру.
Отже, зазначений позов подано на поновлення прав позивача у сфері житлових відносин.
Критеріями відмежування справ цивільної (господарської) юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають з будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно із пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
За змістом наведених правових положень суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства, що полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист якого подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту його порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.
Беручи до уваги наведене, а також враховуючи, що спірні правовідносини пов`язані із захистом порушених житлових прав позивача, колегія суддів приходить до висновку, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судом за правилами ЦПК України.
Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 522/16204/15-а (провадження № 11-156апп18), від 17 квітня 2018 року у справі № 2-а/87/11 (провадження № 11-97апп18), від 20 вересня 2018 року у справі № 815/2551/15 (провадження № 11-640апп18) та від 15 травня 2019 року у справі № 501/2855/17 (провадження № 11-1527апп18).
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суди повинні враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При цьому колегія суддів зазначає, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанцій про те, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, адже з огляду на характер спору, його суб`єктний склад, а також предмет і підстави заявлених вимог його слід вирішувати за правилами ЦПК України.
Відповідно до вимог статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали
За таких обставин, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо відмови у відкритті провадження у спраі є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому у відповідності до статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, то відсутні підстави для розподілу судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.
 
Головуючий                                                                                                  Н.В. Ігнатченко
 
Судді:                                                                                                             С.А. Голуб
 
                                                                                                                       Д.О. Таргоній