ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

06 лютого 2020 року                                                             м. Київ
 
справа № 756/9198/18
 
провадження № 22-ц/824/22/2020
 
Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого  - Іванової  І.В. 
суддів  - Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.
при секретарі  - Ярмак О.В.
 
сторони :
 
позивач - ОСОБА_1 
        
 відповідач - Акціонерне товариство «Універсал Банк»   
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року у складі судді Яценко Н.О, повний текст складений 15.11.2019 року, 
встановив:
 
У липні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Універсал Банк», третя особа - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів, визнання несправедливими та недійсними в частині умов додаткових угод до кредитного договору та кредитного договору, застосування наслідків недійсності окремих положень договору шляхом визнання кредитного договору в цілому недійсним.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 23 січня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Універсал Банк» було укладено кредитний договір № 010-2008-055, за умовами якого позивач, як споживач банківських послуг, отримав кредит на придбання квартири в розмірі 95 000 дол. США за такими ставками: 12,75 % річних - базова ставка; 38,25 % річних - підвищена ставка за користування кредитом понад встановлений договором строк. В подальшому розмір плати за користування кредитом змінювався додатковими угодами.
Вказує, що за період з дати отримання кредиту він заплатив банку 112 544, 05 дол. США. Однак в липні 2017 року відповідач звернувся з вимогою достроково повернути кредит, нарахувавши додаткову заборгованість в розмірі 88 571, 14 дол. США. Тобто в загальній сумі, з урахуванням підвищених процентних ставок позивач повинен, за розрахунками банку, заплатити 201 115 дол. США.
Позивач також зазначає, що умови кредитного договору, в тому числі визначені в подальшому додатковими угодами від 15 квітня 2015 року, від 11 грудня 2015 року, від 15 липня 2016 року покладають на нього обов`язок сплачувати непропорційно велику суму за невиконання умов договору та є несправедливими. Розмір підвищеної банком процентної ставки в кредитному договорі перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом. Включення таких умов до кредитного договору порушує принцип добросовісності, є істотним дисбалансом договірних прав та обов`язків та завдало йому істотної шкоди. Враховуючи те, що недійсні умови кредитного договору щодо підвищеної процентної ставки зумовлюють зміну інших положень договору, на підставі частини 6 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» вважає, що кредитний договір слід визнати недійсним у цілому.
З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просив суд визнати несправедливими та недійсними умови: додаткової угоди б/н до кредитного договору №010-2008-055 від 23 січня 2008 року, укладеної 15 липня 2016 року в частині: «Базова підвищена процентна ставка - це 5 % річних; Розмір базової підвищеної процентної ставка за користування кредитом понад встановлені цим договором терміни сплати щомісячних платежів застосовуються до всієї прострочено, суми основного боргу позичальника.», додаткової угоди б/н до кредитного договору №010-2008-055 від 23 січня 2008 року, укладеної 11 грудня 2015 року в частині: «Базова підвищена процентна ставка - це 11 % річних; Розмір базової підвищеної процентної ставка за користування кредитом понад встановлені цим договором терміни сплати щомісячних платежів застосовуються до всієї простроченої суми основного боргу позичальника.» та додаткової угоди б/н до кредитного договору №010-2008-055 від 23 січня 2008 року, укладеної 15 квітня 2015 року в частині: «Базова підвищена процентна ставка - це 16,5 % річних; Розмір базової підвищеної процентної ставка за користування кредитом понад встановлені цим договором терміни сплати щомісячних платежів застосовуються до всієї простроченої суми основного боргу позичальника.», а також пункту 1.1.1 Кредитного договору N°010-2008-055 від 23 січня 2008 року в частині: За користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 38,25 % річних (далі - «підвищена процентна ставка»). Розмір підвищеної процентної ставки за користування кредитом понад встановлені цим договором терміни сплати щомісячних платежів застосовуються до всієї простроченої суми основного боргу Позичальника.» 
На підставі частини 6 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач просив застосувати наслідки недійсності окремих положень договору шляхом визнання кредитного договору №010-2008-055 від 23 січня 2008 року недійсним у цілому.
Заперечуючи проти позовних вимог відповідач Банк пояснив, що позичальник своїм підписом під кредитним договором підтвердив, що він ознайомлений та погоджується з його умовами.
Таким чином, при укладенні кредитного договору, сторонами повністю було дотримано вимоги ст. 203 ЦК України, та як наслідок відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним, що передбачені ст. 215 ЦК України.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків, викладених у судовому рішенні, обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги позивач посилається на те, що загальна сума в національній валюті гривні, яку він сплатив на користь банку за 9,5 років становить 863 452 грн. Згідно вимоги станом на 23 серпня 2017 року відповідач просив погасити весь кредит в розмірі 82 333,85 дол. США (що в еквіваленті станом на дату вимоги складає - 2 115 979,94 грн.). Тобто станом на 23 серпня 2017 року сукупна вартість кредиту становила вже 3 206 673,14 грн. Однак, сукупну вартість кредиту в гривні банк в договорі не відобразив.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Універсал Банк» зазначає, що оскільки банком було надано кредит позичальнику саме у валюті долари США, а відтак законним, правомірним та обґрунтованим є розміщення в графіку платежів (додаток № 2 до кредитного договору) сукупної вартості та значення абсолютного подорожчання кредиту у валюті долари США.
Крім того, банк при укладенні кредитного договору дотримався всіх вимог законодавства, зокрема, попередив позичальника про валютні ризики, які несе боржник.   
В суді апеляційної інстанції представник відповідача АТ «Універсал Банк»   заперечував проти апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, просив відмовити у її задоволенні.
Інші учасники належним чином повідомлені про час розгляду справи, проте до суду не з`явилися,причин неявки не повідомили, клопотань не подавали, тому їх неявка, відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 23.01.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Універсал Банк», який змінив назву на АТ «Універсал Банк» укладено Кредитний договір № 010-2008-055, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит в розмірі 95 000,00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі до 10.01.2023 року згідно з Графіком щомісячних платежів та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 12,75 % річних. За користування кредитом понад встановлений Кредитним договором строк встановлюється підвищена процентна ставка на рівні 38,25 % річних.
15.04.2015 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду б/н до Кредитного договору №010-2008-055 від «23» січня 2008р., за умовами якої сторони погодили наступні процентні ставки: 8,5 % річних - базова ставка; 16,5 % річних - базова підвищена процентна ставка за користування кредитом понад встановлені договором терміни сплати.
11.12.2015 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду б/н до Кредитного договору №010-2008-055 від «23» січня 2008р., за умовами якої сторони погодили наступні процентні ставки: 3 % річних - базова ставка; 11% річних - базова підвищена процентна ставка за користування кредитом помад встановлені договором терміни сплати.
15.07.2016 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду б/н до Кредитного договору №010-2008-055 від «23» січня 2008р., за умовами якої сторони погодили наступні процентні ставки: 5 % річних - базова ставка; 13 % річних - базова підвищена процентна ставка за користування кредитом понад встановлені цим договором терміни сплати щомісячних платежів застосовується до всієї простроченої суми основного боргу Позичальника.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскаржуваний договір та додаткові умови до нього укладені у письмовій формі, вони підписані повноважними особами, містять всі суттєві умови, передбачені заоном для договорів, які мають істотне значення, та були узгоджені сторонами, тому відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним.
Судова колегія погоджується з таким висновком.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Судом першої інстанції встановлено, що договір містить зазначену суму кредиту, мету надання кредиту; форми його забезпечення; розмір процентів за користування кредитом, строк, на який надається кредит, детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту та строки їх здійснення, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, розрахунок сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки; можливість та наслідки дострокового повернення кредиту та його умови.
Судом проаналізована відповідність укладеного між сторонами договору з додатковими угодами до нього, положенням частини першої статті 203, статті 215 ЦК, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів регулює Закон.
Частинами першою, другою статті 11 Закону встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
Частиною п`ятою статті 18 Закону передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими.
За змістом статтей 11, 18 Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що у справі не встановлено порушення зазначених вище норм матеріального права при укладанні сторонами додаткових угод до кредитного договору,  вбачається, що позивачу було надано всю необхідну інформацію, передбачену частинами другою, четвертою статті 11 Закону; сторони узгодили всі умови додаткових угод до договору, про що позивач особистим підписом засвідчив свою згоду, та  протягом тривалого часу позивач виконував свої обов`язки за договором з урахуванням додаткових угод до нього із повернення кредитних коштів, сплати процентів та інших платежів за користування кредитом, що підтверджено письмовими доказами у справі.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги правомірно залишені без задоволення судом першої інстанції. 
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано неправомірність стягнення відповідачем плати за ініціювання кредиту, не заслуговують на увагу, оскільки таких вимог позивач не заявляв у позові.
При цьому, встановлення у договорі плати за ініціювання кредиту не дає підстав вважати що оспорюваний договір кредиту є недійсним у цілому, оскільки не впливає на зміст договору, його істотні умови, цілі, яких прагнули досягти сторони при укладенні цього договору, необхідності у зв`язку із цим змінювати інші умови договору, а також змінювати суть та зміст правовідносин сторін тощо.
Крім того, позивач був обізнаний про умови кредитного договору, зокрема з пунктом 9.8, відповідно до якого позичальник в день надання кредиту сплачує кредитору плату за ініціювання кредиту в розмірі 1050 доларів США, з моменту укладення кредитного договору - з 23 січня 2008 року і з того ж часу позичальник сплатив цю суму, а з позовом до суду позивач звернувся у липні 2018 року, разом з тим, з позовною вимогою щодо визнання недійсним пункту 9.8 кредитного договору позивач не звертався.
За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, підстав для скасування рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги немає, тому відповідно до ст.375 апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
 постановив :
 
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 рокузалишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                                              

 
Судді :