ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

27 січня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/11399/19
Головуючий у першій інстанції - Карапута Л. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/218/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів: Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,
сторони: позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 листопада 2019 року (місце ухвалення - м. Чернігів, дата складання повного тексту - 22.11.2019) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, літньою кухнею та житловим будинком шляхом заборони вчиняти певні дії, 
                                     В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2019 ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, літньою кухнею та житловим будинком шляхом заборони вчиняти певні дії. В обгрунтування позову посилався на те, що сторони у справі є сусідами, відповідач є одним із суміжних землевласників позивача. Всупереч вимогам добросусідства та чинного законодавства, незважаючи на численні заперечення позивача, відповідач під літньою кухнею та будинком позивача у своєму сараї, який розміщений по межі змельних ділянок сторін, облаштувала курятник для утримання свійської птиці та кролів, в якому вирощує їх значну кількість. Від зазначеного приміщення, на відстані 4,5 м. знаходяться вікна літньої кухні позивача, а на відстані 9 м. вікна будинку, тобто без дотримання санітарних та будівельних норм, чим порушуються права позивача, як власника суміжної земельної ділянки та житлового будинку, що виражається через постійний стійкий запах від значної кількості курячого посліду. Вирішити дане питання на принципах добросусідських відносин сторони не можуть, на неодноразові прохання не розміщувати таким чином курятник, а в подальшому прибрати його, відповідач проігнорувала, що було підставою для звернень позивача до Деснянської районної у м. Чернігові ради.
В позові ОСОБА_1 просить усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, літньою кухнею та житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом заборони відповідачу ОСОБА_2 утримувати свійських тварин та птахів в господарській будівлі літ. «Л» та в інших господарських будівлях, спорудах, сараях чи інших пристосованих для цього приміщеннях, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на відстані ближче 15 м . до літньої кухні та житлового будинку ОСОБА_1 розташованих за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.11.2019 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, літньою кухнею та житловим будинком шляхом заборони вчиняти певні дії - відмовлено.
Рішення суду обгрунтовано тим, що судом встановленно відсутність в домоволодінні відповідача свійських тварин та птахів, а позивач не надав суду беззаперечних доказів щодо здійснення з боку відповідача перешкод у користуванні позивачу земельною ділянкою, літньою кухнею та житловим будинком.
Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну саргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 18.11.2019, та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.
За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, судом не з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновок суду не відповідає викладеним обставинам справи, судом порушені норми матеріального права.
У скарзі заявник зазначає, що є неприпустимим здійснення прав власників земельних ділянок чи землекористувачів, яке створює сусіду незручності всупереч певним існуючим правилам або понад межі від звичайного сусідства. Так, посилається на норми нових ДБН Б.2.2-12:2019, які набули чинності з 01.01.2019, таблицею 6.7 яких встановлено допустиму відстань від житлового будинку та літньої кухні до господарських будівель (сараїв) для худоби, інших тварин та птахів площею до 50 кв.м., що становить 15 метрів. Проте, спірне приміщення відповідача для утримання свійської птиці та кролів розміщено з порушенням, без дотримання санітарних та будівельних норм, що створює нестерпні умови для проживання родини позивача, незручності та дискомфорт для гостей, порушуються права позивача, як власника суміжної земельної ділянки та житлового будинку, оскільки він не може належно користуватись власною літньою кухнею, житловим будинком та земельною ділянкою через постійний стійкий запах від значної кількості курячого посліду.
ОСОБА_1 у скарзі посилається на відповіді голови Деснянської районної ради у м. Чернігові ради, якими виявлено, що по межі з земельною ділянкою позивача на відстані 4,5 м. від вікон літньої кухні та на відстані біля 9 м. від вікон житлової кімнати позивача власником суміжної ділянки збудовано сарай, в якому утримуються кури та встановлені клітки для утримання кролів.
Судом не взято до уваги вказаний вище висновок та показання свідків, які вказали, що неодноразово були на подвір`ї позивача і бачили, що відповідач утримує курей та кролів, відчували дуже сильний неприємний запах курячого посліду у зв`язку з чим неможливо перебувати в літній кухні та на подвір`ї позивача.
За доводами скарги, відповідач навмисно звільняє сарай від курей та кролів саме напередодні судових засідань, а після знов продовжує їх утримувати.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. В обгрунтування посилається на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, та безпідставність апеляційної скарги. Посилається, що позивачем за останні п`ять років до ОСОБА_2 пред`являлися позовні вимоги з різних підстав. Щодо вказаного позову, посилається, що будівельних робіт та реконструкції придбаних господарських будівель з 1990 років не здійснювала, земельну ділянку використовує виключно за цільовим призначенням, свійських тварин та птахів відповідач не утримує, прав інших власників не порушує.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є власником 2/3 частини жилого будинку з надвірними будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі - продажу від 01.10.1986 (а.с. 60-62).
Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 25.10.2018, ОСОБА_1 було виділено в натурі 1/3 частку житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 (а.с. 13-14).
Як вбачається з копії технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , відповідач придбала вже на час оформлення договору купівлі-продажу збудований сарай «Л» до якого у 90-х роках прибудувала маленьку частину (півтора метра на півтора), про що домовлялася з попереднім власником будинку. Вказаний сарай був не узаконений, цегляний, було проведено  його ремонт. На час придбання позивачем будинку, спірний сарай вже був побудований. Згодом, відповідач збудувала до сараю навіс із шиферу.
Згідно копії Акту № 504 перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів від 19.09.2016 (а.с. 56),  на земельній ділянці по АДРЕСА_1 побудовані 2 сараї, рік побудови сараїв - до 1990 року, що підтверджено головою вуличного комітету № 6 ОСОБА_3 , будівельні роботи за зазначеною адресою не виконуються (а.с. 56).
Матеріали справи містять копію рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.06.2017 (справа № 750/12431/16-ц) яким встановлено, що «сарай «Л» знаходиться по межі земельної ділянки, а впритул до вказаного сараю знаходиться літня кухня позивача разом з його сараєм, які примикають також до сараю «Л» та розміщені по межі земельної ділянки. Судом в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення сараю «Л»  - відмовлено, та задоволено вимоги щодо зобов`язання відповідача демотувати самовільно збудовану альтанку літ. «М» та навіс між прибудовою «а5» та альтанкою «М». Встановлено, що відповідач не здійснювала будівництво сараю, який був побудований попереднім власником до придбання частини будинку позивачем, а знаходження сараю «Л» не здійснює позивачу будь-яких перешкод в користуванні земельної ділянки, оскільки впритул до сараю відповідача по межі земельної ділянки останньої, де розміщений вказаний сарай знаходиться літня кухня та сарай з навісом, які належать позивачу. Крім того, судом встановлено, що відповідно до висновку експерта № С-60 від 27.04.2017, птиця у цьому сараї не утримується (а.с. 10-12).
Відмовляючи у задоволенні даного позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що в домоволодінні відповідача відсутні свійські тварини та птахи, а позивач не надав суду беззаперечних доказів щодо здійснення з боку відповідача перешкод у користуванні позивачу земельною ділянкою, літньою кухнею та житловим будинком.
З висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з"ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують враховуючи наступне.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції неодноразово вказував, що для того щоб бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути: незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine, заява № 61406/00, § 59);«ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоби його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення від 10 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey, заява № 100/1995/606/694, § 95); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland, заява № 30210/96, § 158) рішення від 16 серпня 2013 року у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine, заява № 20390/07).
У постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Зазначені норми матеріального права визначають право власника вимагати  будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі  цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Під час розгляду справи суд встановив обставини справи в межах доводів та вимог, заявлених у суді першої інстанції та прийшов до правильного висновку про те, що позивачем не доведено та метеріали справи не містять доказів зазначених у позові обставин про те, що відповідач ОСОБА_2 утримує в своєму сараї, який розташовано на відстані ближче 15 м. до літньої кухні позивача та житлового будинку, свійську птицю та кролів, від яких на подвір`ї, літній кухні та в будинку позивача відчувається неприємний запах курячого посліду.
Як вбачається з довідок Деснянської районної у м. Чернігові ради від 25.10.2016 (а.с. 29), 18.06.2018 (а.с. 31), 18.09.2019 (а.с. 32) у сараї відповідача утримуються кури та кролі, встановлені клітки для кролів.
Проте, матеріали справи містять копію заяви від 11.11.2019, якою встановлено факт відсутності курей і кролів, що підтверджено головою вуличного комітету № 6 (а.с. 63).
Крім того, факт відсутності свійської птиці та тварин встановлено рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова відж 16.06.2017, де зазначено, що при обстеженні домоволодіння ОСОБА_2 , експертами встановлено, що на час проведення дослідження в господарських будівлях і спорудах худоба і птиця не утримується (а.с. 10-12).
Посилання заявника у скарзі на норми нових ДБН Б.2.2-12:2019, які набули чинності з 01.01.2019, таблицею 6.7 яких встановлено допустиму відстань від житлового будинку та літньої кухні до господарських будівель (сараїв) для худоби, інших тварин та птахів площею до 50 кв.м., що становить 15 метрів, є помилковим.
В матеріалах справи наявна копія технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , з якої вбачається, що відповідач придбала вже на час оформлення договору купівлі-продажу збудований сарай «Л» до якого у 90-х роках прибудувала маленьку частину (півтора метра на півтора), про що домовлялася з попереднім власником будинку. Крім того, згідно копії Акту № 504 перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів від 19.09.2016 (а.с. 56),  на земельній ділянці по АДРЕСА_1 побудовані 2 сараї, рік побудови сараїв - до 1990 року, що підтверджено головою вуличного комітету № 6 ОСОБА_3 , будівельні роботи за зазначеною адресою не виконуються (а.с. 56).
Тобто, посилання заявника на норми нових ДБН Б.2.2-12:2019, які набули чинності з 01.01.2019 є помилковими, оскільки спірний сарай відповідача, як встановлено, було побудовано до 1990 року.
З урахуванням встановлених обставин у справі та підстав обґрунтування позову порушенням ЗУ «Про основи містобудування», ЗУ «Про планування і забудову територій», Правил забудови населених пунктів, ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», згідно з якими відстань між житловим будинком та будівлями з тваринами має становити не менше ніж 15 м, з врахуванням заявлених вимог лише щодо заборони утримувати відповідачу свійських тварин та птахів у господарських будівлях літ. «Л» та інших господарських будівлях, спорудах, сараях чи інших пристосованих для цього приміщеннях, що розтащовані за адресою проживання відповідача  ОСОБА_2 , не є тим способом захисту, який може відновити відповідні права позивача.
Положеннями ч. 1 ст. 4, ст. 12, 13 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).
За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).
Таким чином, суд розглянув спір на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Разом з тим, він не довів порушення його прав тим, що на земельній ділянці відповідача утримуються свійські тварини та птиця.
З врахуванням наведеного доводи апеляційної скарги щодо розташування з порушенням спірного приміщення відповідача для утримання свійської птиці та кролів, яке розміщено без дотримання санітарних та будівельних норм, за відсутності вимог щодо спірних споруд, не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення.
Такі вимоги та доводи були предметом розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю (а.с. 10-12), рішенням встановлено, що сарай «Л» знаходиться по межі земельної ділянки, а впритул до вказаного сараю знаходиться літня кухня позивача разом з його сараєм, які примикають також до сараю «Л» та розміщені по межі земельної ділянки. Відповідач не здійснювала будівництво сараю, який був побудований попереднім власником до придбання частини будинку позивачем, знаходження сараю «Л» не здійснює позивачу будь-яких перешкод в користуванні земельної ділянки. Встановлено, що рік побудови сараїв відповідача до 1990 років.
Не є підставою для скасування рішення суду посилання заявника про те, що судом не взято до уваги висновок голови Деснянської районної ради у м. Чернігові ради, яким виявлено, що по межі з земельною ділянкою позивача на відстані 4,5 м. від вікон літньої кухні та на відстані біля 9 м. від вікон житлової ткімнати позивача власником суміжної ділянки збудовано сарай, в якому утримуються кури та встановлені клітки для утримання кролів та не взято до уваги показання свідків, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує саме створення перешкод для користування власністю, а саме утримання свійських тварин та птиці без дотримання санітарних норм, що створює неприємний стійкий запах від посліду та лише посилається на порушення  будівельних норм не заявляючи відповідних вимог щодо споруд, наявність яких за доводами позивача порушує його права, як власника  частини житлового будинку. 
Отже, за наведених обставин правильним є висновок суду про те, що позивачем не доведено та матеріали справи не містять доказів зазначених у позові обставин про те, що спірний сарай, споруджено відповідачем з порушенням вимог закону у якому відповідач утримує свійську птицю та кролів, що створює для позивача дискомфорт у користуванні своєю власністю, а саме, що від розведення птиці та тварин відповідача на подвір`ї, літній кухні та в будинку позивача відчувається неприємний запах курячого посліду.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування  судового рішення.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                     П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст рішення складено 27.01.2020.
Головуючий                                                        Судді :