Окрема думка суддів
Великої Палати Верховного Суду
Антонюк Н.О. та Кібенко О.Р.
Справа № 570/1472/19
Провадження № 14-629цс19
19 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду (далі - Велика Палата) розглянула в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павлюк Ірини Анатоліївни  на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 1 квітня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 4 липня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Городищенської виправної колонії № 96» (далі - колонія) про зобов`язання повернути майно та відшкодування майнової шкоди, касаційну скаргу задовольнила, скасувавши оскаржувані судові рішення та передавши цю справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Не погоджуємось з таким рішенням більшості колегії суддів, а тому вважаємо за необхідне висловити в цій справі окрему думку.
Короткий виклад обставин справи
Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 звернувся до районного суду з позовом до колонії про зобов`язання останньої повернути позивачу тюнер в робочому стані та стягнути на його користь майнову шкоду у зв`язку з пошкодженням приставки для цифрового телебачення у розмірі 1 000 грн.
В обґрунтування позову він зазначив, що під час проведення обшуку в його камері   працівниками колонії в межах наданих їм повноважень, передбачених розділом XXIV (Порядок проведення оглядів і обшуків) Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України №2823/5 від 28 серпня 2018 року, вчинили протиправні дії, а саме пошкодили належні йому приставки для цифрового телебачення «EUROSKY» та Portable DVD High Definition, чим спричинили йому матеріальну шкоду в розмірі 1 000 грн. Крім того, працівниками колонії був вилучений тюнер DVBT2 «EUROSKY», а його вимога повернути вказану річ адміністрацією колонії була проігнорована, чим порушено його право користування належним йому майном.
Суди попередніх інстанцій відмовили у відкритті провадження, мотивувавши таке рішення тим, що:
-                відповідно до вимог статті 11 Закону України від 23 червня 2005 року № 2713-IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» (далі - Закон № 2713-IV) відповідач є органом державної влади, який здійснює публічно-владні управлінські функції на підставі закону та інших нормативно-правових актів, а тому є суб`єктом владних повноважень;
-                згідно з пунктами 4 та 6 частини першої статті 5, пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України на справи за позовними заявами про стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди при визнанні дій суб`єкта владних повноважень протиправними, а також на справи про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, поширюється юрисдикція адміністративних судів;
-                за частиною дев`ятою статті 539 Кримінального процесуального кодексу України розгляд справ щодо питань, визначених у пункті 13-1 частини першої статті 537 цього Кодексу, здійснюється в порядку адміністративного судочинства.
 
Мотиви, якими керувалася Велика Палата
Велика Палата, ухвалюючи рішення про те, що цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а не адміністративного, виходила з того, що:
-                дії як посадових і службових осіб органів, установ виконання покарань, так і осіб, які відбувають покарання, урегульовано спеціальними нормативними актами, але ці нормативні акти не передбачають права посадових чи службових осіб установ виконання покарань спричиняти майнову шкоду чи пошкоджувати майно осіб, які відбувають покарання;
-                за відсутності спеціальних норм повинні застосовуватися загальні норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), які регулюють відшкодування шкоди;
-                у частині першій статті 1 ЦК України вказано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників;
-                позовні вимоги обґрунтовано, зокрема, посиланням на статті 22, 1166 ЦК України, які регулюють питання відшкодування майнової шкоди внаслідок пошкодження, за твердженнями позивача, належного йому майна під час проведення обшуку в його камері працівниками колонії;
-                зі змісту позовної заяви, її прохальної частини не вбачається вимога вирішити публічно-правовий спір;
-                заявлені вимоги є майновими, а спір, який виник між сторонами у справі, на переконання Великої Палати, є виключно приватноправовим, враховуючи суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та норми матеріального і процесуального права, які їх регулюють;
-                вирішення зазначеного спору не належить до юрисдикції адміністративних судів, виходить за межі їхньої компетенції, оскільки підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
 
Підстави та мотиви для висловлення окремої думки
Вважаємо, що такий підхід, в першу чергу, не відповідає положенням ЦПК України, які визначають категорії справ, які відносяться до цивільної юрисдикції. Так, згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Проте в кримінальному процесуальному законодавстві є спеціальний Розділ VIII, присвячений питанню виконання судових рішень, прийнятих за результатами розгляду кримінальних проваджень. Позивач у цій справі є засудженою особою, що відбуває покарання в державній установі «Городищенська виправна колонія № 96».
Так, відповідно до частини дев`ятої статті 539 КПК України, розгляд справ щодо питань, визначених у пункті 13-1 частини першої статті 537 цього Кодексу, здійснюється в порядку адміністративного судочинства.
Згідно з пунктом 13-1 частини першої статті 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати, зокрема, питання про оскарження інших (тобто крім тих, які перераховані у частині першій цієї статті) рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань.
Порядок проведення оглядів і обшуків, так само, як і порядок вилучення предметів, заборонених для зберігання і використання, визначений Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року № 2823/5. Ці правила регулюють порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань, які є обов`язковими для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи.
Так, зокрема, у розділі XXV цих Правил зазначено, що засудженим дозволяється зберігати при собі предмети, вироби і речі в асортименті та кількості, визначених переліком. Предмети, вироби та речі, не передбачені переліком або кількість яких перевищує встановлені переліком норми, які були виявлені в посилках або після прибуття засудженого до установи виконання покарань, вилучаються, про що складається акт про їх вилучення (додаток 32), та передаються на склад установи. При цьому засудженому видається другий примірник акта з відміткою про передавання речей на склад. Вилучені предмети, вироби та речі, не передбачені переліком, повертаються засудженому після звільнення від відбування покарання або його родичам чи іншим особам за письмовою заявою засудженого.
Розділ XXIV цих Правил містить також положення про те, що з метою виявлення предметів, виробів, речей та продуктів харчування, не передбачених переліком, а також грошей, цінних паперів і речей, предметів, які заборонено використовувати в установах виконання покарань, приготувань до втечі з-під варти, розшуку засуджених, які переховуються, тощо проводяться обшуки та огляди засуджених, персоналу і громадян, які перебувають на території установ виконання покарань та прилеглій території, а також контрагентських об`єктах, їхніх речей і одягу, транспортних засобів, приміщень, територій житлових та виробничих зон.
Під час обшуків та оглядів не допускаються безпідставне пошкодження білизни, одягу, майна, інвентарю та інших предметів, а також псування продуктів харчування.
Предмети, вироби і речі, дозволені для використання в установах виконання покарань, але які є у засуджених в асортименті та кількості понад норми, встановлені переліком, вилучаються та здаються на склад установи для зберігання, про що складається акт. Акт обов`язково підписують засуджений, у якого були вилучені речі понад встановлену переліком кількість, та особа, яка прийняла ці речі на склад установи виконання покарань.
Велика Палата, встановлюючи характер спірних відносин, неодноразово у своїй практиці вказувала на те, що визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Проте у справі, що розглядається, правовідносини не мають приватно-правового характеру ані за суб`єктним, ані за предметним складом.
Під час проведення обшуку в камері особи, яка відбуває покарання, адміністративні відносини між адміністрацією установи виконання покарань та цією особою не припиняються, ці правовідносини не характеризуються рівністю їх учасників. Такі ознаки спору притаманні саме адміністративним правовідносинам.
Отже, поведінка як посадових і службових осіб органів та установ виконання покарань, так і осіб, які відбувають покарання, урегульована спеціальними нормативними актами, дотримання яких має бути предметом дослідження в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.
Таким чином, на нашу думку касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Павлюк І. А. на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 1 квітня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 4 липня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до колонії про зобов`язання повернути майно та відшкодування майнової шкоди задоволенню не підлягає, а оскаржені рішення першої та апеляційної інстанцій необхідно залишити без змін.
 
Судді Великої Палати Верховного Суду                                             Н.О. Антонюк
                                                                                                            О.Р. Кібенко