УХВАЛА

08 січня 2020 року 
Київ
справа №9901/7/20
адміністративне провадження №П/9901/7/20

Верховний Суд у складі головуючого судді Касаційного адміністративного суду Губської О.А., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Другої дисциплінарної палати, Вищої ради правосуддя про зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в :
03 січня 2020 року до Верховного Суду як суду першої інстанції   надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Другої дисциплінарної палати, Вищої ради правосуддя, в якій позивач просить зобов`язати Вищу раду правосуддя прийняти дисциплінарну скаргу, відкрити дисциплінарну справу та притягнути суддю Малиновського районного суду м.Одеси ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності.
Відповідно до матеріалів позовної заяви оскаржувана ухвала постановлена 16 грудня 2019 року членом Другої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя ОСОБА_3 за наслідками попередньої перевірки скарги ОСОБА_1 щодо судді Малиновського районного суду м.Одеси ОСОБА_2. Цією ухвалою член Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) ОСОБА_3 залишив без розгляду та повернув дисциплінарну скаргу позивача з тієї підстави, що вона не містить відомостей про ознаки дисциплінарного проступку судді та/або посилання на фактичні дані (свідчення, докази) щодо дисциплінарного проступку судді (пункти 2,3 частини першої  статті 44 Закону України №1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII).
Позивач вважає таке вирішення скарги протиправним, оскільки, на думку позивача, ним надані достатні докази, наведені фактичні дані та встановлені обставини дисциплінарного порушення при винесенні рішення, що є підставою для дисциплінарного покарання судді.
За правилами частини четвертої статті 22 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні, серед інших, справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРП. Особливості розгляду цієї категорії спорів визначено у статті 266 КАС України. 
Вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за цим позовом, суд виходить з такого.
Згідно з частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Завданням адміністративного судочинства, відповідно до частини першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.
Даючи офіційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, Конституційний Суд України в рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 вказав, що «права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Утвердження правової держави, відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України, полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту <…>». 
У рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004, це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним». 
Отож, гарантоване статтею 55 Конституції України та конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним і стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. 
У позовній заяві йдеться про те, що ВРП/членом ВРП за результатами розгляду дисциплінарної скарги позивача щодо судді Малиновського районного суду м.Одеси ОСОБА_2 необґрунтовано та безпідставно залишено без розгляду та повернуто її скаржнику (позивачу). 
Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП стосовно розгляду скарг та здійснення дисциплінарного провадження щодо судді визначаються Конституцією України, Законом України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) і Законом №1798-VIII. 
Так, на підставі частини десятої статті 131 Конституції України відповідно до закону в системі правосуддя утворюються органи та установи для забезпечення добору суддів, прокурорів, їх професійної підготовки, оцінювання, розгляду справ щодо їх дисциплінарної відповідальності, фінансового та організаційного забезпечення судів.
В Україні діє ВРП, яка розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора (пункт 3 частини першої статті 131 Конституції України).
Згідно з статтею 108 Закону №1402-VIII дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати ВРП у порядку, визначеному Законом України «Про Вищу раду правосуддя», з урахуванням вимог цього Закону.
Відповідно до статті 42 Закону №1798-VIII дисциплінарне провадження розпочинається за скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарна скарга), поданою відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», або за ініціативою Дисциплінарної палати чи Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у випадках, визначених законом.
Дисциплінарні провадження щодо суддів здійснюють Дисциплінарні палати ВРП.
Дисциплінарне провадження включає: 1) попереднє вивчення та перевірку дисциплінарної скарги; 2) відкриття дисциплінарної справи; 3) розгляд дисциплінарної скарги та ухвалення рішення про притягнення або відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності.
Дисциплінарне провадження здійснюється у розумний строк. Строки здійснення дисциплінарного провадження визначаються цим Законом та регламентом ВРП.
Пунктом 1 частини першої статті 43 Закону №1798-VIII передбачено, що член Дисциплінарної палати, визначений для попередньої перевірки відповідної дисциплінарної скарги (доповідач): вивчає дисциплінарну скаргу і перевіряє її відповідність вимогам закону та наявність підстав для залишення без розгляду дисциплінарної скарги чи відмови у відкритті дисциплінарної справи.
Підстави для повернення дисциплінарної скарги визначено у частині першій статті 44 Закону №1798-VIII, відповідно до якої дисциплінарна скарга залишається без розгляду та повертається скаржнику, якщо: 1) дисциплінарна скарга подана з порушенням порядку, визначеного Законом України "Про судоустрій і статус суддів", або не підписана чи не містить прізвища, імені, по батькові скаржника або судді, місця проживання (місця перебування, місцезнаходження) скаржника; 2) дисциплінарна скарга не містить відомостей про ознаки дисциплінарного проступку судді; 3) дисциплінарна скарга не містить посилання на фактичні дані (свідчення, докази) щодо дисциплінарного проступку судді; 4) дисциплінарна скарга містить виражені у непристойній формі висловлювання або висловлювання, що принижують честь і гідність будь-якої особи; 5) у дисциплінарній скарзі порушується питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді, звільненого з посади або повноваження якого припинені; 6) дисциплінарна скарга ґрунтується лише на доводах, що можуть бути перевірені виключно судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом. 
Відповідно до частини третьої статті 44 Закону №1798-VIII при розгляді питання про наявність підстав для повернення дисциплінарної скарги не оцінюються достовірність відомостей про ознаки дисциплінарного проступку у поведінці судді, докази його вчинення.
Згідно з частиною четвертою статті 44 Закону №1798-VIII рішення про повернення дисциплінарної скарги має бути вмотивованим та оскарженню не підлягає.
Отже, беручи до уваги наведене законодавче регулювання, зокрема правову підставу для постановлення спірної ухвали (стаття 44 Закону №1798-VIII), є підстави стверджувати, що рішення про повернення дисциплінарної скарги не може бути самостійним предметом оскарження в судовому порядку, тож позивач звернувся до суду з вимогами, які не підлягають розгляду в суді. 
У контексті спірних правовідносин слід також звернути увагу на те, що встановлений Законом №1798-VIII порядок дисциплінарного провадження щодо суддів має забезпечувати їхню незалежність від незаконного стороннього впливу.
Позивач, незважаючи на те, що має право подати скаргу на дії судді й ініціювати у такий спосіб дисциплінарне провадження, усе ж не є безпосереднім учасником правовідносин, які виникають у зв`язку з вирішенням питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Оцінювати дії судді при виконанні посадових обов`язків має право лише ВРП у визначеному законом порядку і рішення останньої щодо відкриття дисциплінарної справи, відмови у її відкритті чи залишення дисциплінарної скарги без розгляду, притягнення чи відмови у притягненні судді до дисциплінарної відповідальності створюють юридичні наслідки для такого судді, але не для особи-скаржника. Тому правом на оскарження рішення, дій/рішень ВРП, її органів, що здійснюють дисциплінарне провадження, наділені лише суб`єкти цього провадження в порядку, передбаченому законом. Особи, які не є суб`єктами дисциплінарного провадження щодо суддів, не мають права оскаржувати дії та рішення визначених законом органів за результатами такого провадження.
Окрім того, спірна ухвала, незважаючи на те, що її постановлено у зв`язку зі зверненнями позивача, не створює для нього жодних юридичних прав та/чи обов`язків, а з огляду на завдання дисциплінарного провадження та правовий статус ВРП у цих правовідносинах, рішення цього органу й не може порушувати особистих прав та/або інтересів заявника.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
З урахуванням наведеного, у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 слід відмовити.
Спір, за вирішенням якого звернувся позивач, не підлягає судовому розгляду, тому суд не зазначає, до юрисдикції якого суду віднесено його вирішення. 
При постановленні цієї ухвали враховано правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 15 лютого 2018 року у справі №П/800/526/17, від 19 квітня 2018 року у справі №800/570/17, від 10 травня 2018 року у справі №П/9901/385/18, від 06 грудня 2018 року у справі №П/9901/756/18, від 04 квітня 2019 року №П/9901/25/19, від 04 грудня 2019 року у справі №П/9901/509/19. 
Керуючись статтями 22, 170, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, 
у х в а л и в :
Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Другої дисциплінарної палати, Вищої ради правосуддя про зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.          

Суддя                                                                                                    О. А. Губська