Постанова
Іменем України
12 лютого 2020 року                                                                      
м. Київ
справа № 757/24274/15
провадження № 61-19696св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - заступник прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради,
відповідачі:   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марчук Катерина Володимирівна, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 лютого 2018 року у складі суддів: Чобіток А. О., Соколової В. В., Шебуєвої В. А., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2015 року заступник прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Марчук К. В., про визнання договору недійсним та визнання спадщини відумерлою. 
Короткий зміст судових рішень першої та апеляційної інстанції
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 липня 2016 року в позові відмовлено. 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 листопада 2016 року апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва задоволено. Скасовано рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 липня 2016 року та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 25 березня 2014 року між ОСОБА_3 , від імені якої на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К. В. за реєстровим № 325 від 26 лютого 2014 року, діяла ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К. В. зареєстрований у реєстрі за № 471 від 25 березня 2014 року. Визнано спадщину у вигляді квартири  АДРЕСА_1 , загальною площею 83,5 кв. м, житловою площею 55,7 кв. м, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1  відумерлою, та передано її у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі по 609,00 грн з кожного.
Вказане рішення суду ухвалено у складі колегії суддів: головучого (доповідача) - Усика Г. І., суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М.
У грудні 2016 року заступник прокурора м. Києва подав заяву про ухвалення у цій справі додаткового рішення про стягнення з відповідачів на користь прокуратури м. Києва судового збору у розмірі 3 337,32 грн, сплаченого за подання цього позову.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 лютого 2018 року відмовлено в задоволенні заяви заступника прокурора м. Києва про ухвалення додаткового рішення у цій справі.
Відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, апеляційний суд виходив з того, що утворити той же склад суду, який ухвалював рішення у цій справі з підстав припинення повноважень судді Апеляційного суду містка Києва Усика Г. І., який був головуючим суддею при розгляді цієї справи неможливо, то ухвалення додаткового рішення цим складом суду є неможливим, а заявник має право звернутися до суду з тими ж вимогами на загальних підставах.
Короткий зміст вимог касаційних скарг 
У березні 2018 року заступник прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 лютого 2017 року, просив ухвалу апеляційного суду скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для ухвалення додаткового рішення. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2018  року відкрито касаційне провадження у справі.
У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду. 
27 січня 2020 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала є незаконною, ухвалена з порушенням норм процесуального права.
Апеляційний суд не звернув уваги на те, що скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позову, суд не вирішив питання щодо розподілу судового збору в розмірі 4 555,32 грн сплаченого позивачем за подання апеляційної скарги на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 липня 2016 року.
Відповідно до статті 220 ЦПК України (у редакції, на час розгляду заяви судом апеляційної інстанції) суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: судом не вирішено питання про судові витрати.
ЦПК України не персоналізує склад суду, єдиною вимогою для прийняття додаткового рішення у справі є суд, а не суддя, що ухвалив рішення.
Апеляційний суд у порушення статтей 33, 270 ЦПК України відмовив у задоволенні заяви заступника прокурора
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.
Обставини встановлені судом апеляційної інстанції 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 01 листопада 2016 року апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва задоволено. Скасовано рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 липня 2016 року та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 25 березня 2014 року між ОСОБА_3 , від імені якої на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К. В. за реєстровим № 325 від 26 лютого 2014 року, діяла ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марчук К. В. зареєстрований у реєстрі за № 471 від 25 березня 2014 року. Визнано спадщину у вигляді квартири  АДРЕСА_1 , загальною площею 83,5 кв. м, житловою площею 55,7 кв. м, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1  відумерлою, та передано її у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі по 609,00 грн з кожного.
Вказане рішення суду ухвалено у складі колегії суддів: головуючого (доповідача) - Усика Г. І., суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М.
У грудні 2016 року заступником прокурора м. Києва подано заяву про ухвалення у цій справі додаткового рішення про стягнення з відповідачів на користь прокуратури м. Києва судового збору у розмірі 3 337,32 грн, сплаченого за подання цього позову.
Суддею-доповідачем Усиком Г. І. для розгляду вказаної заяви витребувано справу з суду першої інстанції листом від 27 грудня 2016 року, на що отримано відповідь, що справа станом на 18 січня 2017 року перебуває у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ для її розгляду в касаційному порядку.
Після розгляду справи в касаційному порядку, її матеріали надійшли до суду апеляційної інстанції 27 вересня 2017 року.
Відповідно до розпорядження керівника апарату Апеляційного суду міста Києва Радченка О. М. щодо розгляду заяви заступника прокуратури м. Києва про ухвалення в цій справі додаткового рішення проведено повторний автоматичний розподіл судової справи, оскільки Указом Президента України від 10 листопада 2017 року за № 357/2017 суддю судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва Усика Г. І. призначено на посаду судді Верховного Суду у Касаційний цивільний суд.
Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями заяву передано на розгляд колегії суддів: Чобіток А. О. (головуючий суддя), Соколової В. В., Немировської О. В. 
20 грудня 2017 року протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів проведено заміну судді Немировської О. В. на суддю Шебуєву В. А.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 лютого 2018 року відмовлено в задоволенні заяви заступника прокурора м. Києва про ухвалення додаткового рішення у цій справі.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України  провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.
Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суд з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до пункту 3 частини першої, частини третьої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення якщо: 3) судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Крім того, відповідно до підпункту 3 пункту 2.3.44. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішення Ради суддів України від 02 квітня 2015 року № 25, у редакції від 15 вересня 2016 року (далі - Положення), раніше визначеному в судовій справі головуючому судді (судді-доповідачу) передаються, зокрема, судові справи, що надійшли для вирішення питання про прийняття додаткового судового рішення, виправлення описок та помилок, роз`яснення судового рішення, повернення судового збору.
Відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, апеляційний суд виходив з того, що утворити той же склад суду, який ухвалював рішення у цій справі з підстав припинення повноважень судді Апеляційного суду міста Києва Усика Г. І., який був головуючим суддею при розгляді цієї справи неможливо, ухвалення додаткового рішення цим складом суду є неможливим. 
Верховний Суд не погоджується з таким висновком, так як зміст статті 270 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення заяви апеляційним судом, не встановлює обов`язок ухвалення додаткового рішення з питання розподілу судових витрат виключно тим складом суду, що ухвалив рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2018 року у справі № 182/4722/15-ц, провадження № 61-3118св18 та постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2019 року справа № 686/10844/16-ц, провадження № 61-29140св18.
Верховний Суд виходить з того, що стаття 270 ЦПК України дає підстави дійти висновку, що вказівка «суд, що ухвалив рішення» це суд тієї інстанції (першої, апеляційної чи касаційної), що ухвалював це судове рішення та який, як у цій справі, не вирішив питання про судові витрати, оскільки ці витрати, пов`язані з оплатою судового збору за подання апеляційної скарги є такими, що понесені у зв`язку з реалізацією своїх процесуальних прав під час розгляду цієї справи в порядку цивільного судочинства. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.
Таким чином, законодавством України передбачений спеціальний механізм компенсації учаснику цивільної справи витрат, пов`язаних з оплатою судового збору за подання апеляційної скарги. Такі вимоги не можуть бути предметом розгляду в окремому цивільному провадженні, а отже, висновок суду апеляційної інстанції про те, що заявник має право звернутися до суду з тими ж вимогами на загальних підставах, не відповідає вимогам цивільного процесуального закону та ефективному доступу до суду.
Верховний Суд зазначає, що відсутність складу колегії суддів, що ухвалювали у цій справі судове рішення, не є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.
Верховний Суд зауважує, що суд апеляційної інстанції помилково вказав дату постановлення ухвали 08 лютого 2017 року, оскільки згідно з матеріалами справи ухвалу постановлено 08 лютого 2018 року, що підтверджується протоколом судового засідання від 08 лютого 2018 року. Проте допущена судом апеляційної інстанції описка не перешкодила суду касаційної інстанції перевірити доводи касаційної скарги.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої та апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
Частиною четвертою статті 411 ЦПК України встановлено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущення тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Перевіривши правильність застосування судами норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 400, 406, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,  
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 лютого 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     О. В. Ступак
Судді:                                                                                                 І. Ю. Гулейков
                                                                                                            А. С. Олійник 
                                                                                                            С. О. Погрібний
                                                                                                            В. В. Яремко