Єдиний унікальний номер 225/615/19        Номер провадження 33/804/15/20 

ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження:  33/804/15/20                                                           Головуючий у 1-ій інстанції: Челюбєєв Є.В.
Єдиний унікальний номер: 225/615/19                                                                        Доповідач: Савкова С.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2020 року                                                                                                            м. Бахмут

Суддя  судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Донецького апеляційного суду Савкова С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні, за участю секретарів судового засідання Ільяшенка С.О., Ямчук О.М., особи, притягнутої до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , матеріали справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. ст. 124, 122-4 КУпАП  щодо ОСОБА_1 , за  апеляційною скаргою останньої, на  постанову судді Дзержинського міського суду Донецької області від 22 лютого  2019 року, якою:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ст. 122-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення та, на підставі ст. 36 КУпАП, призначено покарання у виді штрафу в дохід держави в розмірі 20 (двадцяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 (три сорок) грн.,

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Дзержинського міського суду Донецької області від 22 лютого  2019 року встановлено, що ОСОБА_1 28.01.2019 о 12 год. 30 хв. в м. Торецьку по вул. Дружби, буд. 33, керуючи автомобілем Дача Логан, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не впевнилась в безпечності, рухалась заднім ходом, у зв`язку з чим скоїла наїзд на припаркований автомобіль Сузукі, реєстраційний номер НОМЕР_2 , чим порушила п. 10.9 Правил дорожнього руху України. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження, що призвело до матеріальних збитків.
Крім того, ОСОБА_1 28.01.2019 о 12 год. 30 хв. в м. Торецьку по вул .Дружби, буд. 33, керуючи автомобілем Дача Логан, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснила зіткнення з автомобілем Сузукі Гранд Ritara, реєстраційний номер НОМЕР_2 та залишила на порушення встановлених правил місце дорожньо-транспортної пригоди, до якої вона причетна, чим порушила п. 2.10а Правил дорожнього руху України.

Із зазначеним рішенням не погодилась ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині визнання останньої винуватої у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП.
Свої вимоги мотивувала тим, що висновки суду щодо вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП, не відповідають фактичним обставинам справи.
Так, ОСОБА_1 зазначає, що не залишала місце ДТП, а навпаки, дочекалась власника автомобіля, який вона пошкодила, та знаходилась на місті ДТП до самого моменту прибуття поліції. Вказане, на думку апелянта, підтверджується поясненнями останньої  та поясненнями самого потерпілого.
ОСОБА_1 вказує, що припаркувалась на узбіччі біля місця ДТП для того, щоб не заважати іншим учасника руху.
Наполягає, що  в протоколі про адміністративне правопорушення №070051 вказані невірні відомості про обставини справи. Крім того, на схемі ДТП транспортний засіб ОСОБА_1 взагалі ніяк не позначений, хоча згідно обох пояснень він знаходився в 10-15 метрах від транспортного засобу постраждалого.
Звертає увагу, що суд при винесенні рішення зазначив, що особисто ОСОБА_1 в своїх письмових поясненнях підтверджую факт залишення місця ДТП, але такі пояснення в справі відсутні.
Крім того, ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції.
Зазначає, що про результати справи її ніхто не повідомив. Вказує, що приходила до суду, де ОСОБА_1 повідомили про те, що її визнано винуватою та накладено штраф, а також видали пам`ятку з реквізитами на оплату. Вказаний штраф було сплачено. Але, 20.11.2019р. апелянт  отримала ухвалу суду від 18.11.2019р. про відкриття провадження у справі про стягнення з ОСОБА_1 страховою компанією суми боргу за ДТП. 
Саме з цієї заяви ОСОБА_1 дізналася, що була оштрафована не тільки за скоєння ДТП, з чим остання повністю згодна, але і за те що самовільно залишила місце пригоди, чого взагалі не було.
Звертає увагу, що оскаржувану постанову не отримувала ані поштою, ані в суді першої інстанції, незважаючи на той факт, що приходила в суд особисто.
Потерпілий ОСОБА_3 повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційної інстанції не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Апеляційний суд, вислухавши особу, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, доводи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції та апеляційної скарги, доходить наступних висновків.

Що стосується клопотання про поновлення строку, то воно підлягає задоволенню з наступних підстав.
В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснила, що 22.02.2019 року  вона в зазначений в повістці час прийшла до суду, але судового засідання не було, секретар запропонував написати їй заяву про розгляд протоколу за її відсутності, що вона і зробила. Вона дійсно  через декілька днів прийшла до канцелярії суду, де їй вручили  дані реквізитів рахунків, на які потрібно перерахувати певні суми, але копію постанови не видали.
В матеріалах справи дійсно відсутні відомості щодо направлення оскаржуваної постанови громадянці ОСОБА_1 , що є порушенням імперативних вимог ст. 295 КУпАП, відповідно до якої копія рішення по скарзі на постанову по справі про адміністративне правопорушення протягом трьох днів надсилається особі, щодо якої її винесено. В той же строк копія постанови надсилається потерпілому на його прохання.
Згідно положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, тому Європейський суд у своїй практиці пропонує  широке його тлумачення.
Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Говорячи про  важливість дотримання оптимального балансу між забезпеченням реалізації права особи на доступ до правосуддя та принципом правової визначеності, Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» тощо).
У процесі прийняття рішення про поновлення строку звернення до суду слід  визначити критерії, за якими суд може визнати причини попуску строку поважними, а підстави для його поновлення - виправданими з метою досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи.
Одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі. При цьому забезпечення права на апеляційне і касаційне оскарження включає як можливість оскарження судового рішення, так і обов`язок суду прийняти та розглянути подану апеляційну чи касаційну скарги.
Апеляційна інстанція звертає увагу, що ОСОБА_1 дійсно була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення щодо неї, що підтверджується відповідними розписками про отримання останньою повісток (а.с. 10,20).
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні відомості щодо обізнаності особи, що стосовно неї існує дві справи про адміністративні правопорушення, які об`єднані в одне провадження, що підтверджується заявою ОСОБА_1 , в якій остання, серед іншого, особисто зазначила, що «з адміністративним протоколом згодна» (а.с. 23), тобто мова в заяві йде саме про один адміністративний протокол.
Апеляційна інстанція бере до уваги сталу практики ЄСПЛ, де у п.41 рішення від 03.04.2008 року справа «Пономарьов проти України» вказано, що якщо строк на апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави, проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Відповідно до наведеного вбачається, що ОСОБА_1 зверталась до суду з метою отримання  інформації щодо стану судового провадження стосовно неї, навіть сплатила штраф, при цьому не була сповіщена в повному обсязі про результати розгляду справи та не отримала постанови.
Відповідно до інформації, наданої Дзержинським міським судом Донецької області, 27 лютого 2019 року ОСОБА_1 надала суду квитанцію про сплату судового збору, тому канцелярія суду не направляла зазначеній особі копію постанови. Тобто судом першої інстанції не було виконано жодної дії, направленої на виконання приписів ст. 295 КУпАП.
Все вищевказане свідчить про те, що ОСОБА_1 не була в повному обсязі обізнана стосовно справи про адміністративне правопорушення стосовно неї, не отримувала копію постанови, що стало причиною пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.
Апеляційний суд звертає увагу, що у рішеннях ЄСПЛ сформувалась стала практика, відповідно до якої поновлення строків на оскарження може бути виправданим, якщо: 
1) пропуск строку є поважний, об`єктивно незалежний від волі та поведінки скаржника, а тим більше, якщо пропуск строку стався з вини судів попередніх інстанцій, зокрема, у зв`язку з несвоєчасним врученням повного тексту судового рішення при одночасній добросовісній поведінці скаржника та вчиненні останнім усіх залежних від нього дій з метою отримання такого рішення; 
2) оскарження судового рішення здійснюється не з метою перегляду остаточного рішення, а обумовлене метою виправлення судової помилки, яка має суттєве значення для захисту прав та інтересів особи або становить значний суспільний або у, виняткових випадках, державний інтерес.

В даному випадку слід зазначити, що :
- по-перше, ОСОБА_1 суд не направляв поштою та не вручав особисто текст оскаржуваної постанови, що є порушенням норм національного законодавства, а саме ст. 295 КУпАП;
- по-друге, в даному випадку суд апеляційної інстанції є останньою інстанцією і, відповідно, у випадку встановлення наявності судової помилки  при вирішенні справи судом нижчих інстанції, є єдиним судовим органам, що може виправити таку помилку та забезпечити особі можливість реалізувати її право на справедливий суд. 
Враховує суд також і можливі наслідки відмови в поновленні ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження постанови в суду в вигляді необхідності нести  можливу  відповідальність   за заявленим до неї позовом при наявності  судового рішення, як підґрунтя для подання позову, яке не є бездоганним з точки зору застосування матеріального закону, тобто в даному випадку  слід говорити про те, що оскарження ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції  є не метою перегляду остаточного рішення, а обумовлене метою виправлення  судової помилки, що має суттєве значення  для захисту її прав та інтересів.

Враховуючи викладене, аналізуючи зазначену практику ЄСПЛ, норми національного законодавства, фактичні обставини справи, апеляційний суд вважає необхідним поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції.
Що стосується доводів апеляційної скарги, то слід зазначити наступне. 

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, зокрема є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати в першу чергу чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні.
Згідно зі ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Наведені норми чинного законодавства судом першої інстанції в повному обсязі не виконано.
Так, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 суд зазначив, що з протоколу про адміністративне правопорушення від 28.01.2019 серії ОБ № 070051, ОСОБА_1 28.01.2019 о 12 год. 30 хв. в м. Торецьку по вул. Дружби, буд. 33, керуючи автомобілем Дача Логан, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснила зіткнення з автомобілем Сузукі Гранд Ritara, реєстраційний номер НОМЕР_2 та залишила на порушення встановлених правил місце дорожньо-транспортної пригоди, до якої вона причетна, чим порушила п. 2.10а Правил дорожнього руху України
Зазначені в протоколі обставини підтверджуються письмовими поясненнями ОСОБА_1 , схемою місця ДТП, відповідно до яких ОСОБА_1 допустила порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів та залишила на порушення встановлених правил місце дорожньо-транспортної пригоди, до якої вона причетна.
З таким твердженням суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки вони  не грунтуються на досліджених доказах.
Так, згідно диспозиції ст.122-4 КУпАП,встановлена адміністративна відповідальність за залишення водіями транспортних засобів,іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди,до якої вони причетні. За своєю конструкцією стаття 122-4 КУпАП є банкетною  нормою права та відсилає  до нормативних актів в сфері регулювання  правил дорожнього руху.
У відповідності з п.1.10 Правил дорожнього руху України, залишення місця дорожньо-транспортної пригоди - це дії учасника дорожньо-транспортної пригоди, спрямовані на приховання факту такої пригоди або обставин її скоєння, які спричинили необхідність проведення поліцейськими заходів щодо встановлення (розшуку) цього учасника та (або) розшуку транспортного засобу.
Пунктом 2.10а Правил дорожнього руху України встановлено, що у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:
а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди;
б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил;
в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди;

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 зазначила, що не заперечує факт порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, при цьому місце ДТП не залишала, не мала на меті уникнути відповідальності за вчинене, тому не покидала місце дорожньо-транспортної пригоди. Вказала, що припаркувалась на узбіччі для того, щоб не створювати перешкоди іншим учасникам руху, так як була ожеледиця, в автомобілі знаходилась її малолітня дитина, та разом із потерпілим чекала  на приїзд співробітників поліції.
Наведені пояснення в повній мірі узгоджуються з письмовими поясненням ОСОБА_1 та потерпілого ОСОБА_4 , тому не викликають сумнівів у суду апеляційної інстанції.
Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду свідок ОСОБА_5 -  інспектор, який оглядав місце події та склав протоколи про адміністративне правопорушення, пояснив, що дійсно, жодних заходів на розшук автомобіля чи водія в зв`язку з ДТП не проводилось, ОСОБА_1 була на місці ДТП та  перемістила автомобіль від місця зіткнення, чого не повинно було бути.
В  матеріалах справи відсутні відомості щодо проведення поліцейськими заходів щодо встановлення (розшуку) ОСОБА_1 та (або) розшуку її транспортного засобу.

Викладене вище свідчить про те, що ОСОБА_1 не вчиняла дій, за які, в розумінні диспозиції ст.122-4 КУпАП, настає адміністративна відповідальність за цим законом, оскільки відсутні достовірні дані та докази, що поліцейськими проводились заходи щодо встановлення (розшуку) цього учасника ДТП та(або) розшуку його транспортного засобу, її дії були направлені на приховання факту такої пригоди або обставин  скоєння ДТП.
Отже, у діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4 КУпАП, на що правильно звертає увагу остання в апеляційній скарзі.
Переміщення водієм автомобіля у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди дійсно,у випадку доведеності таких дій,є порушенням п.2.10(в) Правил дорожнього руху, однак відповідальність за таке порушення не настає за ст.122-4 КУпАП, а за наявності до того підстав може бути кваліфіковане за ст.125 КУпАП,за вчинення якого протокол не складається та розгляд цих справ належить до компетенції органів Національної поліції України(ст.222,258 КУпАП).
Оскільки у діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення за ст. 122-4 КУпАП, постанову суду першої інстанції слід визнати незаконною в цій частині та  скасувати її в частині визнання ОСОБА_1   винуватою у вчиненні цього адміністративного правопорушення та закрити провадження відповідно до ст.247 п.1 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя апеляційного суду,-
П О С Т А Н О В И Л А:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити.
Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Дзержинського міського суду Донецької області від 22 лютого  2019 року .
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   задовольнити.
Постанову судді Дзержинського міського суду Донецької області від 22 лютого  2019 року щодо ОСОБА_1 в частині визнання її винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП -  скасувати.
Закрити провадження у справі  про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122-4 КУпАП щодо  ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП,  у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. 
Виключити посилання на ст. 36 КУпАП при призначенні покарання ОСОБА_1 
В решті постанову залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення,  є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                                            С.В. Савкова