Ухвала
Іменем України
 
17 січня 2020 року
місто Київ
 
справа № 2-681/11
провадження № 61-755ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
учасники справи: 
заявник - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк»,
суб`єкт оскарження - Заводський відділ державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області,
розглянув касаційну скаргу Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на постанову Миколаївського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Бондаренко Т. З., Темнікової В. І. у справі за скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення державних виконавців Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2019 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк», банк) звернулося до суду зі скаргою про визнання незаконним повідомлення про повернення виконавчих документів без прийняття до виконання від 06 травня 2019 року та 11 травня 2019 року старших державних виконавців Заводського відділу ДВС Кирильченко Д. В. та Шелетіної І. С. , а також головного державного виконавця Годун Г. М.; зобов`язання державних виконавців прийняти до виконання виконавчі листи № 2-681/11 про стягнення з ОСОБА_2 на користь банку сум судових витрат, штрафу, а також суми заборгованості за кредитним договором, а з ОСОБА_3 сум судових витрат, заборгованості за кредитним договором, а також на підставі виконавчих листів відкрити виконавчі провадження.
Заява обґрунтовувалася тим, що на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2013 року, яке набрало законної сили 06 жовтня 2015 року, видано 31 серпня 2016 року виконавчі листи у кількості п`яти примірників про стягнення заборгованості за кредитним договором у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» 8 969, 76 дол. США та 11 000, 00 грн пені, а також судових витрат. 
25 квітня 2019 року з метою примусового виконання рішення суду стягувач повторно звернувся до Заводського відділу ДВС із заявами про прийняття та відкриття виконавчих проваджень на підставі виконавчих листів. 06 травня 2019 року та 11 травня 2019 року державними виконавцями Заводського відділу ДВС стягувачу повернуто виконавчі документи без прийняття до виконання у зв`язку з пропуском банком строку в один рік для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2019 року у задоволенні скарги відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчі листи у справі видано 31 серпня 2016 року зі строком їх пред`явлення до виконання в один рік, тобто до 07 жовтня 2016 року, оскільки рішення набрало законної сили 06 жовтня 2015 року, а тому строк пред`явлення виконавчих листів до виконання стягувачем пропущено, разом з цим доказів на доведення поважності причин його пропуску не надано, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення скарги.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року ухвалу суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення скарги. Визнано незаконними повідомлення про повернення виконавчих документів без прийняття до виконання:
старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Кирильченко Д. В. від 06 травня 2019 року № 17928/14.23-36/18, № 17913/14.23-36/18 стосовно боржника ОСОБА_2 ;
старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Шелетіної І. С. від 11 травня 2019 року 
№ 18783/14.23-36/12 стосовно боржника ОСОБА_2 ;
головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Годун Г. М. від 06 травня 2019 року 
№ 18088/14.23-36/16, № 18086/14.23-36/16 стосовно боржника ОСОБА_3 .
Зобов`язано старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Кирильченко Д. В., вирішити питання щодо прийняття до виконання виконавчих листів у справі № 2-681/11 від 31 серпня 2016 року про стягнення з ОСОБА_2 сум судових витрат та штрафу у розмірі 3 333, 00 грн на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» та відкриття виконавчого провадження у порядку, передбаченому Законом України 
«Про виконавче провадження».
Зобов`язано старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Шелетіну І. С. вирішити питання щодо прийняття до виконання виконавчого листа від 31 серпня 2016 року 
№ 2-681/11 про стягнення з ОСОБА_2 в солідарному порядку суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 8 969, 76 дол. США та пені 11 000, 00 грн на користь ПАТ АБ «Укргазбанк», відкрити виконавче провадження у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».
Зобов`язано головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Годун Г. М. вирішити питання щодо прийняття до виконання виконавчого листа від 31 серпня 2016 року № 2-681/11 про стягнення з ОСОБА_3 в солідарному порядку суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 8 969, 76 дол. США та пені 11 000 грн, суми судових витрат на користь ПАТ АБ «Укргазбанк», відкрити виконавче провадження у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».
Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалося тим, що оскільки строк пред`явлення до виконання виконавчих листів у справі визначено до 07 жовтня 2016 року, цей строк на момент набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» у редакції від 02 червня 2016 року не сплинув, у зв`язку з чим підлягають застосуванню правила саме цього закону, а тому термін пред`явлення виконавчого документа до виконання триватиме до 07 жовтня 2018 року. Разом з цим судом апеляційної інстанції враховано, що виконавчі листи повернуті стягувачу 18 жовтня 2016 року, а тому строк пред`явлення до виконання цих виконавчих документів розпочинається спочатку та триватиме до 18 жовтня 2019 року. Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що банк звертаючись 24 квітня 2019 року до відділу виконавчої служби із виконавчими листами дотримався трирічного строку, встановленого для пред`явлення виконавчих документів для виконання.
Заводський відділ державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 30 грудня 2019 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що у зв`язку з набранням чинності 02 червня 2016 року Закону України «Про виконавче провадження» строк пред`явлення виконавчих листів до виконання, рішення за якими набрало чинності під час дії попереднього закону, збільшився з одного до трьох років. Заявник вважає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом, а тому, на переконання заявника, стягувач пропустив строк пред`явлення виконавчих листів до виконання.
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.
Відповідно до частини п`ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.
Разом з тим, за правилом частини п`ятої статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо її незаконності та неправильності.
Такий висновок суд зробив з огляду на таке.
Судами встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2013 року частково задоволено позов ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» 7 439, 25 дол. США заборгованості за кредитом, що еквівалентно 59 461, 93 грн, суми в 1 498, 59 дол. США заборгованості за простроченими процентами, що еквівалентно 11 978, 23 грн , суми в 31, 92 дол. США поточної заборгованості за процентами, що еквівалентно 255, 13 грн, суми 10 000, грн пені за несвоєчасне погашення кредиту та 1 000, 00 грн пені за несвоєчасну сплату процентів, а разом 82 695, 20 грн. У задоволенні вимог щодо стягнення штрафу відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 03 липня 2013 року, рішення Заводського районного суду від 10 квітня 2013 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у солідарному порядку на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» 8 969, 76 дол. США та 59 084, 74 грн заборгованості за кредитним договором з яких: 7 439, 25 дол. США заборгованість за кредитом; 1 498, 59 дол. США заборгованість за простроченими відсотками; 31, 92 дол. США поточна заборгованість за відсотками; 53 999, 99 грн пеня за несвоєчасне погашення кредиту та 5 084, 75 грн пеня за несвоєчасну сплату відсотків. Здійснено розподіл судових витрат.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 08 липня 2015 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 03 липня 2013 року скасовано, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2015 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2013 року в частині вирішення вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором змінено, в частині відмови у задоволенні вимог скасовано. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» 8 969, 76 дол. США заборгованості за кредитним договором, з якої 7 439, 25 дол. США заборгованість за сумою кредиту; 1 498, 59 дол. США заборгованість за простроченими відсотками; 31, 92 дол. США поточна заборгованість за відсотками та 10 000. 00 грн пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 1 000, 00 грн пеня за несвоєчасну сплату процентів. З ОСОБА_2 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» стягнуто штраф у розмірі 3 333, 00 грн. Здійснено розподіл судових витрат.
06 жовтня 2015 року зазначене рішення набрало чинності.
На підставі зазначеного рішення суду Заводським районним судом м. Миколаєва 31 серпня 2016 року видано п`ять виконавчих листів, строк пред`явлення до виконання яких визначено в один рік.
30 вересня 2016 року ПАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до Заводського відділу ДВС із заявами про відкриття провадження на підставі виконавчих листів про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кредитної заборгованості та судових витрат.
18 листопада 2016 року головний державний виконавець Заводського відділу ДВС Годун Г. М. повідомленнями повернув виконавчі документи без прийняття до виконання, посилаючись на ненадання стягувачем квитанцій про сплату авансового внеску.
Такі дії державного виконавця ПАТ АБ «Укргазбанк» оскаржило у судовому порядку, проте ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2018 року скаргу банку залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку на її подання.
25 квітня 2019 року ПАТ АБ «Укргазбанк» повторно звернулося до Заводського відділу ДВС із заявами про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчих листів про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кредитної заборгованості та судових витрат на користь банку.
06 травня 2019 року старшим державним виконавцем Заводського відділу ДВС Кирильченко Д. В. складено повідомлення про повернення виконавчих документів без прийняття до виконання № 17928/14.23-36/18, 
№ 17913/14.23-36/18 стосовно боржника ОСОБА_2 , та головним державним виконавцем Заводського відділу ДВС Годун Г. М. - стосовно боржника ОСОБА_3 , складено повідомлення № 18088/14.23-36/16, № 18086/14.23-36/16 про повернення виконавчих документів без прийняття до виконання.
11 травня 2019 року старшим державним виконавця Заводського відділу ДВС Шелетіною І. С. складено повідомлення про повернення виконавчих документів без прийняття до виконання № 18783/14.23-36/12 стосовно боржника ОСОБА_2 .
Повертаючи зазначені виконавчі листи без прийняття до виконання, державні виконавці як на підставу повернення посилалися на те, що стягувачем пропущений встановлений законом строк пред`явлення виконавчого листа до виконання.
Щодо оцінки вимоги про визнання незаконними повідомлення про повернення виконавчих документів без прийняття до виконання
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із частиною першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції Закону № 606-XIV, чинного на момент набрання чинності 06 жовтня 2015 року рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2013 року, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.
Пунктом 1 частини другої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону № 606-XIV передбачалося, що строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.
Викладений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, в тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
Правову позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово викладав Конституційний Суд України. Зокрема, в рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.
Відповідно до пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Аналіз положень пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII дає підстави для висновку, що цей нормативно-правовий акт підлягає застосуванню тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності Законом № 1404-VIII. Для пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм Закону № 1404-VIII до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.
Зазначений правовий висновок наведений Верховним Судом у постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 553/1951/14-ц (провадження 
№ 61-20552св18), у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 752/20752/17 (провадження № 61-35268св18).
Отже, задовольняючи частково вимоги скарги, суд апеляційної інстанції правильно застосував пункт 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII, який набув чинності лише 05 жовтня 2016 року, встановивши, що рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2013 року набрало чинності 06 жовтня 2015 року, строк пред`явлення виконавчих листів відповідно до Закону № 606-XIV встановлено до 07 жовтня 2016 року, такий річний строк на час набрання чинності Законом № 1404-VIII не сплинув.
Врахувавши, що виконавчі листи повернуті стягувачу 18 жовтня 2016 року, суд апеляційної інстанції вірно встановив, що строк для пред`явлення виконавчих документів розпочався спочатку та закінчуватиметься 18 жовтня 2019 року, а тому стягувач, банк, звернувся повторно 24 квітня 2019 року до відділу виконавчої служби із виконавчими документами у межах трирічного строку, встановленого для пред`явлення виконавчих документів для виконання.
За таких обставин висновки суду апеляційної інстанції про незаконність повідомлень старшого державного виконавця Кирильченко Д. В., Шелетіної І. С. та головного державного виконавця Годун Г. М. Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про повернення виконавчих документів без прийняття до виконання у справі № 2-681/11 є вірними, ґрунтуються на правильно застосованому норм законі.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт один статті шість Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).
Крім того, Європейський суд з прав людини у рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Констатується, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Враховуючи, що зазначені у касаційній скарзі доводи щодо порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права судом апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необґрунтованість скарги, а отже відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на постанову Миколаївського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Бондаренко Т. З., Темнікової В. І. у справі за скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення державних виконавців Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, та зобов`язання вчинити певні дії, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний
 
                                                                                                            І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                            Г. І. Усик