Постанова
Іменем України
 
18 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 489/3792/17
провадження № 61-7368св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 07 грудня 2018 року у складі судді Тихонової Н. С. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Бондаренко Т. З., Лівінського І. В., Прокопчук Л. М.,
 
у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2017 року  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням.
 
В обґрунтування позову зазначали, що квартира АДРЕСА_1 відноситися до державного житлового фонду та була надана в 1974 році ОСОБА_9 за ордером з урахуванням його родини у складі 10 осіб. На даний час в квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_3 та її донька, позивач ОСОБА_1 разом з малолітньою донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також відповідачі у справі брат ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та його цивільна дружина ОСОБА_5 , а також зареєстровані  діти ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , 2001 року народження, та ОСОБА_7 , 2002 року народження, які в квартирі не проживають.
 
Вказувала, що сторони не можуть дійти згоди щодо порядку спільного користування у спірній квартирі через неприязні взаємовідносини. Відповідачі самоправно зайняли усю квартиру та не бажають звільняти її в добровільному порядку, чинять перешкоди у її користуванні.
 
Посилаючись на вказане позивачі просили вселити їх до квартири АДРЕСА_1 та визначити порядок користування вищевказаною квартирою, виділивши у користування ОСОБА_1 з дитиною житлову кімнату літ. 12, ОСОБА_3 - житлову кімнату літ.5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - житлову кімнату літ. 11, ОСОБА_4 - житлову кімнату літ. 19, ОСОБА_5 - житлову кімнату літ. 18 та у спільне користування мешканців - кухні, коридори, санвузли та ванні кімнати, відповідно.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 07 грудня 2018 року, яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року, позов задоволено частково. Вселено ОСОБА_1 із малолітньою донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1 . Визначено порядок користування та виділено у користування: ОСОБА_1 разом з малолітньою донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - житлову кімнату літ. 19, площею 17,2 кв. м; ОСОБА_3 - житлову кімнату літ. 18, площею 12,2 кв. м.; ОСОБА_1 разом з малолітньою донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в спільне користування - кімнату (кухню) літ. 15, площею 7,6 кв. м, санвузол літ. 14, площею 1,4 кв. м, ванну кімнату літ. 13, площею 2,7 кв. м та коридор літ. 16, площею 9,0 кв. м. В задоволенні вимог ОСОБА_10 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визначення порядку користування житловим приміщенням відмовлено. 
 
Додатковим рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 16 січня 2019 року розподілені судові витрати.
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що з боку відповідачів чинились перешкоди в проживанні позивачів в спірній квартирі, тому останні підлягали вселенню в квартиру. 
 
При визначенні порядку користування житловим приміщенням суд врахував порядок користування, який склався на час ухвалення рішення та виділив в користування позивачам ізольовані кімнати, які становлять фактично двокімнатну квартиру з підсобними приміщеннями та мають окремий вихід на сходові клітини.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просять скасувати рішення суду першої та постанову апеляційної інстанції, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Ленінського районного суду міста Миколаєва.
 
02 жовтня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно розглядав справу у порядку спрощеного позовного провадження. 
 
Суд апеляційної інстанції встановив обставини на підставі недопустимих доказів. 
 
Суди першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано відхилили клопотання про допит свідків. Було неповно досліджено обставини справи, зокрема щодо питання психічного стану здоров`я ОСОБА_3 .
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судом встановлено, що виконавчим комітетом Ленінської ради народних депутатів трудящих м. Миколаїв 26 січня 1974 року квартира АДРЕСА_1 на підставі ордеру була надана багатодітній сім`ї в складі 10 осіб: ОСОБА_9 (основний квартиронаймач), ОСОБА_11 (дружина), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_12 , ОСОБА_3 , ОСОБА_13 (доньки), ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_14 (сини) (т. 1 а. с.10).
 
Відповідно до довідки Ф-3, виданої 06 червня 2016 року комунальним житлово-експлуатаційним підприємством Миколаївської міської ради «Зоря» на даний час основним наймачем квартири значиться ОСОБА_9 , який помер в 1994 році, а у вказаній квартирі як членів сім`ї зареєстроване місце проживання позивача ОСОБА_3 , її доньки ОСОБА_1 разом з малолітньою донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також відповідачі у справі: брат позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та його цивільна дружина ОСОБА_5 , а також діти ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , 2001 року народження та ОСОБА_7 , 2002 року народження. Інші члени сім`ї зняті з реєстрації з різних причин, що підтверджується аналогічною довідкою цієї ж установи від 03 серпня 2018 року (т. 1 а. с. 7, 69).
 
Відповідно до рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 06 травня 2004 року позивача ОСОБА_3 позбавлено батьківських прав відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка також є позивачем у справі, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а. с. 94).
 
Рішенням Миколаївського міськвиконкому від 24 вересня 2004 року № 1840 квартира АДРЕСА_1 ) закріплена за ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та її рідними братами та сестрами (т. 1 а. с. 91).
 
У 2005 році ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були усиновлені громадянами Іспанії, в зв`язку з чим виїхали на постійне місце проживання за межі України та не претендують на кімнати у вищевказаному помешканні, що підтверджується заявою від їх батьків (т. 1 а. с. 112, 113, 130, 134, 135).
 
Відповідно до розпорядження виконкому Миколаївської міської ради № 468р від 10 грудня 2008 року квартира АДРЕСА_1 була реконструйована та фактично розподілена на дві ізольовані квартири, відповідно до будівельного проекту з окремими виходами на сходини під`їзду - трикімнатну та двокімнатну з усіма необхідними комунікаціями (т. 1 а. с. 117 - 128).
 
Трикімнатна квартира складається з: житлова кімната №  5 - площею 10,3 кв. м, житлова кімната №  11 - площею 13,4 кв. м, житлова кімната №  12  - площею 20,3 кв. м, коридор - площею 8,3 кв. м (№ 1), кухня - площею 12,1 кв. м (№ 6), санвузол - площею 1,8 кв. м (№ 7) та у кухні облаштовано душову кабінку (т. 1 а. с. 8, 137). Інша ізольована квартира є двокімнатною та складається з житлової кімнати №  18 - площею 12,2 кв. м, житлової кімнати № 19 - площею 17,2 кв. м, а також кухні (до реконструкції житлова кімната) №  15 - площею 7,6 кв. м, санвузла -площею 1,4 кв. м (№ 14), ванної кімнати - площею 2,7 кв. м (№ 13), та коридору - площею 9,0 кв. м (№ 16) (т. 1 а. с. 8, 137).
 
Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 264 від 24 лютого 2010 року над позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як малолітньою особою на той час та її майном призначено опікуна ОСОБА_3 , яка є її тіткою (т. 1 а. с. 93).
 
16 березня 2010 року за актом прийому-передачі служба у справах дітей адміністрації Ленінського району ВК ММР передала опікуну ОСОБА_3 неприватизовану шестикімнатну квартиру, загальною площею 122,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , яка фактично складалася з двох об`єднаних квартир (т. 1 а. с. 92).
 
ІНФОРМАЦІЯ_5 позивач ОСОБА_1 досягла повноліття.
 
Позивач ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІ групи, страждає психічним та іншими захворюваннями (т. 1 а. с. 88, 70).
 
Відповідно до висновку інспектора Ленінського ВП ГУНП в Миколаївській області від 11 червня 2016 року ОСОБА_3 зверталася в поліцію з приводу того, що її брат ОСОБА_4 не впускав її та доньку в спірну квартиру, змінив замки та вчинив сварку (т. 1 а. с. 13).
 
Листом Інгульського відділу поліції Головного управління національної поліції в Миколаївської області від 16 червня 2016 року ОСОБА_3 повідомлено, що працівниками поліції проведена профілактична бесіда з ОСОБА_4 щодо недопущення з його боку протиправних дій (т. 1 а. с. 14). Аналогічні звернення ОСОБА_3 щодо неправомірної поведінки брата ОСОБА_4 та його співмешканки ОСОБА_5 до поліції мали місце також в грудні 2009 року та жовтні 2018 року, що підтверджується постановою слідчого поліції про відмову в порушенні кримінальної справи та листом - повідомлення (т. 1 а. с. 12, 110).
 
Вироком Ленінського райсуду міста Миколаєва від 27 березня 2018 року відповідача ОСОБА_4 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення за заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , яка перебувала в спірній квартирі. Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року даний вирок скасовано, ОСОБА_4 звільнено від покарання в зв`язку із закінченням строків давності. Вказані підстави звільнення від покарання не є реабілітуючими (т. 1 а. с. 74, 75).
 
Відповідач ОСОБА_4 проживає в трикімнатній квартирі та займає кімнату № 5 , а ОСОБА_5 - кімнати № 11 та № 12, у їх спільному користуванні знаходиться кухня, коридор та санвузол, розташовані у цій квартирі, де за їхні власні кошти здійснено ремонт.
 
Відповідно до довідки департаменту праці та соціального захисту населення від 25 лютого 2019 року ОСОБА_3 , 1961 року народження, не перебуває на обліку як обмежено дієздатна або недієздатна особа в органі опіки та піклування, опіка над нею не встановлювалася.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
 
Позиція Верховного Суду
 
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
 
Згідно із положеннями частини першої, другої статті 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
 
Відповідно до частини першої статті 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
 
Місцем проживання малолітньої дитини, відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
 
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
 
Враховуючи викладене та досліджені судами попередніх інстанцій матеріали справи, Верховний Суд погоджується із висновками суду першої та апеляційної інстанції, що у зв`язку з тим, що з боку відповідачів чинились перешкоди в проживанні позивачів в спірній квартирі, тому останні підлягали вселенню в квартиру. При визначенні порядку користування житловим приміщенням суди правильно врахували усталений порядок користування квартирою, а також наявність хронічних захворювань у ОСОБА_3 та малолітньої дитини у ОСОБА_1 , та обґрунтовано виділили в користування позивачам ізольовані кімнати, які становлять фактично двокімнатну квартиру з підсобними приміщеннями та мають окремий вихід на сходові клітини.
 
Доводи касаційної скарги щодо розгляду судом першої інстанції справи у порядку спрощеного позовного провадження є необґрунтованими, з огляду на таке.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
 
Частина шоста статті 19 ЦПК України встановлює, що малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімум для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Таким чином, оскільки справа не віднесена до категорій справ, визначених частиною четвертою статті 274 ЦПК України, та перебуває на розгляді в провадженні суду тривалий час, вона має незначну складність, суд, призначивши справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, діяв у межах наданих йому цивільним процесуальним законом повноважень.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішення суду першої та суду апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
Інші доводи касаційної скарги є аналогічними тим доводами, які були викладені в апеляційній скарзі та перевірялися судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду цього спору.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та  постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду першої та  апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 07 грудня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 27 лютого 2019 року  залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: 	А. І. Грушицький 	
 	  В. В. Сердюк 	
 	  І. М. Фаловська