Справа № 129/2569/19                                                                        
Провадження № 22-ц/801/40/2020
Категорія: 30
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дєдов С. М.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
Іменем України

14 січня 2020 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача),
суддів: Войтка Ю.Б., Панасюка О.С.,
з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 06 листопада 2019 року, постановлену під головуванням судді Дєдова С.М., повний текст якої складено того ж дня
в справі № 129/2569/19
за позовом ОСОБА_1 (позивач)
до ОСОБА_2 (відповідач)
про відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди завданої залиттям квартири, 
встановив:
В провадженні Гайсинського районного суду Вінницької області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди, завданої залиттям квартири.
Крім того, позивачем подано заяву про забезпечення її позову шляхом накладення арешту на належне відповідачеві рухоме майно, а саме транспортний засіб «VOLKSWAGEN LT 46», 2005 року випуску, орієнтовна вартість якого складає 170000 грн.
На думку заявника ОСОБА_1 невжиття вказаних у заяві заходів забезпечення позову, у разі його задоволення, може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду. 
Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 06 листопада 2019 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. 
Не погодившись із ухвалою, заявник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що висновок суду першої інстанції про неспівмірність заходу забезпечення позову заявленим позовним вимогам суперечить самому інституту забезпечення позову як тимчасового обмеження, спрямованого на виконання можливого рішення суду й унеможливлення зловживання відповідачем своїми правами шляхом відчуження належного їй майна, як вона це вже зробила з іншим транспортним засобом.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 заперечує проти апеляційної скарги, вважає ухвалу суду першої інстанції такою, що відповідає закону.
Позивач ОСОБА_1 , повідомлена в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явилася, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Орець Н.І. проти вимог апеляційної скарги заперечувала, просить залишити в силі ухвалу суду першої інстанції як законну і обґрунтовану.
Перевіривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляну на таке.
Відповідно до вимог частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Пунктами 1, 2 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції суд виходив з того, що вид забезпечення позову про який просить позивач не є співмірним із заявленими нею вимогами. При цьому суд першої інстанції виходив виключно із співвідношення розміру заявлених позовних вимог до орієнтовної вартості майна, про заборону відчуження якого просила позивач в якості забезпечення позову.
Проте поза увагою суду першої інстанції залишилися вимоги закону про те, що забезпечення позову допускається, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Так, заяву про забезпечення позову позивачем мотивовано, а матеріалами справи підтверджуються також ті обставини, що після виникнення спору з відповідачем і звернення позивача до суду з відповідним позовом, відповідач відчужила один із транспортних засобів, власником якого була, що може свідчити про її намагання ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду шляхом відчуження майна, на яке в подальшому може бути звернуто стягнення.
Крім того, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що орієнтовна вартість транспортного засобу, що вказана самим позивачем (170000 грн.), не є співмірною із сумою заявлених нею позовних вимог та судових витрат (понад 70000 грн.). 
Процесуальний закон не вимагає суворої арифметичної відповідності чи тотожності між сумою заявлених вимог і вартістю конкретного майна, на яке накладається арешт з метою їх забезпечення, а вказує на те, що вимоги мають бути співмірними. Інакше законодавець вживав би такі терміни, як «однаковими», «тотожними», «такими, що дорівнюють» тощо. Натомість Словник української мови (Академічний тлумачний словник, том 9, с. 518) визначає рідко вживаний термін «співмірний» як те саме, що спільномірний, що в свою чергу означає «який можна виміряти однаковою з чим-небудь мірою; сумірний» (там же, с. 529).
Співмірність передбачає співвідношення між негативними наслідками від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він в клопотання просить накласти арешт.
Питання співмірності вирішується судом на підставі конкретних обставин справи, зокрема, з урахуванням тієї обставини, чи може арешт, накладений на конкретне майно бути певною гарантією виконання в майбутньому рішення суду як найважливішого акта правосуддя і ефективного засобу захисту прав позивача, не втручаючись надмірно в право відповідача мирно володіти своїм майном, передбачене статтею 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Колегія суддів дійшла висновку про те, що невжиття заходу забезпечення позову, про який просить позивач, може ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду, а обраний нею спосіб забезпечення у виді арешту на рухоме майно є співмірним із заявленими позовними вимогами, що є підставою для задоволення заяви.
Неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення судом апеляційної інстанції.
Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, Суд, 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 06 листопада 2019 року про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову скасувати.
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити.
Накласти арешт на рухоме майно - транспортний засіб Volkswagen LT 46, 2005 року випуску, НОМЕР_1 , належний ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
       Повний текст постанови складено 14.01.2020
Головуючий: 	І.М. Стадник 	
Судді:      	Ю.Б. Войтко  	
    	О.С. Панасюк