Постанова
Іменем  України 
 
20 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 759/13336/18
провадження № 61-15251св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю.,                     Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року у складі судді Журибеди О. М., постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2019 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Ігнатченко Н. В.,                            Кулікової С. В.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя.
 
Позовна заява мотивована тим, що з початку 2007 року ОСОБА_1 і                              ОСОБА_2  почали спілкуватись, а з травня 2007 року сторони почали проживати однією сім`єю, як чоловік та дружина, без з реєстрації шлюбу. Разом з ними проживала також неповнолітня донька відповідача - ОСОБА_3 , мешкали вони всі за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 , починаючи з цього часу власними силами та з допомогою найманих працівників зробив ремонт у цьому будинку. З травня 2007 року позивач з відповідачкою спільно вели господарство, підтримували шлюбні стосунки, піклувались один про одного, мали спільний сімейний бюджет та побут, займались вихованням її дитини та їздили на відпочинок. 
 
24 січня 2009 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану. ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась спільна донька - ОСОБА_4 .
 
14 липня 2008 року , проживаючи разом однією сім`єю, позивачка з відповідачем придбали в кредит автомобіль марки ВАЗ 217030. Кредитний договір було укладено із Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк Надра». Поручителем за цим договором був ОСОБА_1 та мати відповідачки. Сторони у справі спільно виплачували кошти за кредитом, проживаючи разом.
 
Також за час спільного проживання з відповідачкою ними було оформлені споживчі кредити, часткове погашення яких він проводив самостійно після припинення шлюбних відносин.
 
На підставі викладеного   ОСОБА_1 просив суд: 
- встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу                        ОСОБА_1 з ОСОБА_2 у період з травня 2007 року до 24 січня 2009 року; 
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок грошової компенсації вартості Ѕ частини у праві спільної сумісної власності на автомобіль ВАЗ 217030 суму грошових коштів в розмірі  60 457 грн; 
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації Ѕ частини сплачених ним коштів у період після березня 2017 року за погашення кредиту згідно із договором про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування із ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 15 276 грн;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації Ѕ частини сплачених ним коштів у період після березня 2017 року за погашення кредиту, згідно із договором про відкриття банківського рахунку кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного у Platinum Bank від 18 лютого 2014 року в розмірі 670 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року позов задоволено.
 
Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 ,                ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з травня 2007 року до 24 січня 2009 року .
 
Стягнуто з ОСОБА_2 в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя на користь ОСОБА_1 в рахунок грошової компенсації вартості Ѕ частини у праві спільної сумісної власності на автомобіль ВАЗ 217030, д.н.з. НОМЕР_1 , 2008 року випуску, № шасі НОМЕР_3 суму грошових коштів в розмірі 60 457 грн.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації                                   Ѕ частини сплачених ОСОБА_1 у період з березня 2017 року коштів                           за погашення кредиту, згідно із договором про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування № 014/0997/82/0384263 від 11 червня                          2014 року з Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 15 276 грн.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя на користь ОСОБА_1 в рахунок компенсації Ѕ частини сплачених ОСОБА_1 у період з березня 2017 року коштів за погашення кредиту, згідно договору № 01239/04488ВССВ про відкриття банківського рахунку кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного у Platinum Bank від 18 лютого 2014 року в розмірі 670 грн.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач надав суду належні і допустимі докази на підтвердження перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах у період з травня 2007 року до 24 січня                  2009 року та визнання майна, зазначеного у позові, спільною сумісною власністю. Позивач довів, що між сторонами у справі були усталені відносини, що притаманні подружжю: сторони спільно проживали, пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. 
 
При таких обставинах суд дійшов висновку, що спільна сумісна власність подружжя підлягає розподілу у рівних частках. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 03 липня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. 
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У серпні 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою, що до реєстрації шлюбу 24 січня 2009 року ОСОБА_2 з відповідачем однією сім`єю не проживали, не мали спільного бюджету і не були поєднані спільним побутом.
 
Доводи інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_1 і                              ОСОБА_2   мали стосунки ще до реєстрації шлюбу, які притаманні сім`ї, сторони були по`вязані взаємним побутом, бюджетом, укладали договори в інтересах сім`ї, зокрема, договір купівлі-продажу авто; кредитний договір; страхування авто; державну реєстрацію авто; спільно брали на себе рівні матеріальні зобов`язання щодо кредитного договору на придбання автомобіля,при цьому, право на керування яким мав виключно позивач. Також сторони проводили спільно ремонт у будинку за місцем мешкання до реєстрації шлюбу; проводили спільно дозвілля; дитина подружжя народжена через незначний час після державної реєстрації їхнього шлюбу. Просив залишити без задоволення касаційну скаргу.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції                     у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи. 
 
03 вересня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,  Курило В. П.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що сторони проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу з початку травня 2007 року до 24 січня 2009 року. 
 
24 січня 2009 року між сторонами укладений шлюб, зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім`ї, актовий запис № 64.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_4 . 
 
Відповідно до кредитного договору від 14 липня 2008 року                                                          № 273/П/22/2008/980 сторони, проживаючи разом однією сім`єю, придбали у власність автомобіль марки ВАЗ 217030, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, за кредитним договором №273/П/22/2008/980 з ПАТ «Комерційний Банк Надра». Поручителем за цим договором був позивач та мати ОСОБА_2 
 
18 лютого 2014 року відповідно до додаткового договору про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору від 14 липня 2008 року відбулася реструктуризація заборгованості та підписано договір поруки, згідно із яким ОСОБА_1 та мати відповідача були поручителями за кредитним договором від 14 липня 2008 року та додатковим договором про внесення змін та доповнень № 1 від 18 лютого 2014 року. Автомобіль оформлений на ім`я відповідача, але ОСОБА_1 постійно ним керував за довіреністю. Страховий поліс також був оформлений на ім`я позивача.
15 листопада 2017 року спірний автомобіль ВАЗ 217030 був відчужений та зареєстрований за громадянином ОСОБА_5 на підставі договору, укладеного у СГ №352/17/006110 від 15 листопада 2017 року, що був виданий ТФ «Автолюбитель».
Судами встановлено, що цей автомобіль був відчужений відповідачкою без згоди та відома позивача.
Згідно із актом експертної оцінки від 07 серпня 2018 року, ринкова вартість автомобіля ВАЗ 217030, 2008 року випуску, становить 120 914 грн.
Відповідно дорішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року  про розірвання шлюбу встановлено, що сторони у справі з березня 2017 року припинили вести спільне господарство, не підтримували шлюбні стосунки та стали проживати окремо.
Установлено, що за час спільного проживання сторонами було оформлено споживчий кредит згідно договору про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування від 11 червня 2014 року № 014/0997/82/0384263.
Відповідно до цього договору у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» взято кредит в розмірі 18 000 грн, страховий платіж - 2 510,48 грн, а загалом - 20 510,48 грн зі сплатою процентів  у розмірі 39,93 % річних та зі строком погашення                           до 20 червня 2020 року. 11 червня 2014 року на ім`я ОСОБА_1 було відкрито рахунок «Для виплат». Готівку в розмірі 14 000 грн сторони отримали 13 червня 2014 року. Вказані кредитні кошти були отримані в шлюбі, витрачені в інтересах сім`ї, але значну їх частину позивач виплачував одноособово вже після припинення шлюбних стосунків, що підтверджується квитанціями на загальну суму 30 552 грн, які були сплачені після березня 2017 року, тобто після фактичного припинення стосунків та ведення спільного господарства з відповідачем.
Установлено, що 18 лютого 2014 року, згідно із договором                                                       № 01239/04488ВССВ про відкриття банківського рахунку кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту сторонами у період ведення спільного господарства та перебування у шлюбі у Platinum Bank було взято споживчий кредит на 36 місяців на суму 12 000 грн, зі сплатою процентів у розмірі 20 % річних. В рахунок погашення цього кредиту позивачем було одноособово після фактичного припинення шлюбних стосунків сплачено 03 травня 2017 року 1 340 грн.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Стаття 3 СК України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України                         від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).
 
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
 
Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
 
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
 
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
 
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що наявні у матеріалах справи докази підтверджують доводи позивача щодо наявності між сторонами відносин, що притаманні подружжю, спільного проживання сторін однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу                        з початку травня 2007 року до 24 січня 2009 року .
 
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
 
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
 
Частиною першою статті 65 СК України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
 
Установлено, що спірний автомобіль був придбаний позивачем та відповідачем під час їх спільного проживання, позивач не давав згоду на відчуження спірного автомобіля.
 
За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
 
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
 
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
 
Установлено, що відповідач здійснила його відчуження без згоди та відому позивача, а також одноособово отримала кошти від продажу.
 
Враховуючи наведене, виходячи з інтересів сторін у справі, принципу рівності часток у спільному майні подружжя, місцевий суд з яким погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказах, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя на користь позивача в рахунок грошової компенсації вартості Ѕ частини у праві спільної сумісної власності на автомобіль.
 
При цьому суди урахували, що позивач надав докази та довів, що спірний автомобіль було відчужено після фактичного припинення шлюбних відносин, а відповідачка не надала доказів, що таке відчуження здійснено нею саме за волею і в інтересах сім`ї. 
 
Також, приймаючи до уваги викладене вище, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку і про стягнення з відповідачки в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, на користь позивача в рахунок компенсації Ѕ  частини сплачених ним коштів за погашення кредитів, оскільки вказані кредитні кошти були отримані під час  шлюбу, витрачені в інтересах сім`ї, але їх частину позивач виплачував одноособово вже після припинення шлюбних стосунків.
 
Висновки судів відповідають обставинам справи, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди не встановили весь обсяг майна подружжя та джерело його придбання не заслуговують на увагу, оскільки згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України (змагальність сторін, диспозитивність цивільного судочинства) суд самостійно «не встановлює» майно, не збирає докази, а саме сторони повинні зазначити таке майно й подати докази щодо його набуття.
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Верховний Суд встановив, що оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, в частині відмови у задоволенні позову, ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення   Святошинського районного суду м. Києва від 10 квітня 2019 року, постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Є. В. Коротенко

  А. Ю. Зайцев

  В. П. Курило