Справа № 461/6382/19                                Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р. 
Провадження № 22-ц/811/3987/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:48

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" на рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 листопада 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Волоско І.Р., у справі за позовом ОСОБА_2до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -
в с т а н о в и л а:

       Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
       В обґрунтування позову вказував на те, що 4 лютого 2019 року в м. Львові на площі Різні, 6 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Hyundai», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , та автомобіля марки «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 . Учасниками дорожньо-транспортної пригоди був складений європротокол. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивачу, як власнику автомобіля марки «Hyundai», нанесена матеріальна шкода. Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 на момент ДТП була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», позивачем було подано повідомлення про ДТП та заяву на виплату страхового відшкодування з детальним описом обставин вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди. Представником ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» був здійснений огляд автомобіля марки «Hyundai», відповідач з розрахунками матеріального збитку позивача не ознайомив, а також не провів узгодження суми страхового відшкодування. Тому, позивач змушений був звернутись до судового експерта для визначення вартості матеріального збитку. 28 травня 2019 року ним була подана заява про перерахунок суми страхового відшкодування у відповідності до висновку експертного дослідження. Разом з тим, відповіді на заяву відповідач так і не надав, а здійснив виплат страхового відшкодування лише в розмірі 11 186, 37 грн. Однак, вказаної суми недостатньо для відновлення пошкоджень автомобіля. Оскільки, вартість матеріального збитку, відповідно до висновку становить 28400,62 грн., то відповідачем повинна бути відшкодована шкода у повному розмірі, тому просив стягнути з відповідача недоплачену суму страхового відшкодуванням в сумі 11 534 грн. 13 коп. Окрім того, просив про стягнення 2 000,00 грн. вартості проведеного авто товарознавчого дослідження та судові витрати.
       Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 листопада 2019 року позов задоволено повністю.
       Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_2 недоплачене страхове відшкодування у сумі 11 534 (одинадцять тисяч п`ятсот тридцять чотири) гривень 13 коп., та вартість проведеного експертного автотоварознавчого дослідження у сумі 2 000 (дві тисячі) гривень 00 коп.
       Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_2 768, 40 грн. судового збору.
       Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_2 1 500,00 грн. витрат на правничу допомогу.
       Рішення суду оскаржив відповідача Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна», в особі представника О.Аврамець.
       В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції не в повному обсязі та не всебічно з`ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, що стало підставою невідповідності висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, а тому рішення є необґрунтованим. 
       Апеляційну скаргу мотивує тим, що страхове відшкодування було виплачене позивачу на підстав проведеного на замовлення відповідача незалежного авто товарознавчого дослідження, результатом якого став висновок експертного дослідження № SOS190205-5574322 від 19 березня 2019 року. Відповідно до вищезазначеного Висновку, вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу автомобіля належного позивачу, становить 13 077, 84 грн. Відповідно до п.п.1 п.36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи, сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Окрім того, зазначає, що позивачу було надано відповідь на його звернення за вих. 5138-31 від 02.07.2019 року про можливість ознайомлення із запитуваними ними документами.
       Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 листопада 2019 року та постановити нове, про відмову в задоволенні позову повністю. Вирішити питання розподілу судових витрат.
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
       Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.
04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.
       А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.        
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 13 534 грн. 13 коп., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами ( у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду. 
У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався. 
Судом встановлено, що 04 лютого 2019 року на площі Різні, 6 у м. Львові відбулася ДТП, за участю автомобіля марки «Hyundai», р.н.. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля марки «Volkswagen», р.н.. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби зазнали технічних пошкоджень.
Обома водіями спільно складено повідомлення про дану дорожньо-транспортну пригоду (європротокол).
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 , як володільця транспортного засобу марки «Volkswagen», р.н. НОМЕР_2 на момент ДТП була застрахована за договором ОСЦПВ власників транспортних засобів відповідачем (поліс № АМ/7706995 від 13 вересня 2018 року). 
Представником ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» був здійснений огляд автомобіля марки «Hyundai», реєстраційний номер НОМЕР_2 .
У зв`язку із неознайомленням позивача із розрахунком страхового відшкодування, останній звернувся до судового експерта, який за результатами огляду автомобіля склав висновок експертного авто товарознавчого дослідження по визначення вартості матеріального збитку та ринкової вартості КТЗ від 17 травня 2019 року, згідно із яким вартість матеріального збитку, заподіяного власнику ТЗ становить 28 400 грн. 62 коп. 
Позивач 28 травня 2019 року звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, на підставі якої страховик сплатив страхове відшкодування на користь позивача у розмірі 11 186 грн. 37 коп. на його картковий рахунок.
Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до приписів статей 22, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
За змістом вказаних норм, з урахування положень абзацу другого пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у випадку виплати страхового відшкодування безпосередньо потерпілому виплата зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість, який повертається після надання документів про оплату запчастин/відновлюваного ремонту на суму, що включає податок на додану вартість, в межах суми страхового відшкодування. У разі, якщо страхові суми не перераховуються безпосередньо потерпілим, а спрямовуються на придбання у платника податку на додану вартість послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об`єкта, які мають бути використані в процесі його ремонту, то розрахунок суми виплати на таке придбання здійснюється з урахуванням сум податку на додану вартість, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком.
Саме такий правовий висновок щодо застосування вказаних норм викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2018 року у справі № 757/22706/15-ц (провадження № 61-4507 св 18).
Дії страховика та МТСБУ після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) врегульовано положеннями статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»
Пунктом 34.3 цієї статті Закону передбачено, що якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).
В той час, як пунктом 36.2. статті 36 згаданого Закону закріплено положення про те, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.
Системний аналіз даних положень Закону дає підстави для висновку, що рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплата такого, у разі визнання вимог заявника обґрунтованими може мати місце лише у випадку узгодження розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування. При цьому сам по собі факт підписання заявником акта огляду пошкодженого транспортного засобу не звільняє страховика від обв`язку узгодити з такою особою визначену страховиком суму страхового відшкодування, як обов`язкова умова перед прийняттям рішення про здійснення страхового відшкодування.
Встановивши, що страховик не узгодив з позивачем розмір страхового відшкодування, у зв`язку із цим потерпілий звернувся до самостійного обраного експерта для визначення розміру заподіяної шкоди, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підставність та обґрунтованість позову і задовольнив такий, стягнувши з відповідача на користь позивача, як вартість оціненої у встановленому порядку шкоди (за вирахуванням ПДВ та частково виплаченого відповідачем страхового відшкодування), так і кошти, витрачені позивачем на проведення експертизи.
Частинами другою та третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За правилами частини першої цієї статті Кодексу, апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами  та не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.
У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Частиною четвертою цієї статті 131 ЦПК України покладено на учасників судового процесу обов`язок повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. 
Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Висновки щодо застосування цих норм права містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).
Як убачається з матеріалів справи, провадження у ній було відкрито 27 серпня 2019 року. В ухвалі про відкриття провадження у справі зазначено, що відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов - п`ятнадцять днів з дня отримання копії цієї ухвали. Ухвала суду отримана відповідачем 10 вересня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 41). Розгляд справи був призначений на 08 листопада 2019 року. До цього часу відповідач не скористався наданим йому правом, відзив на позов не подав, а також не повідомив суд про причини неявки в судове засідання. 
Такі дії відповідач в апеляційній скарзі обґрунтовує надзвичайною зайнятістю юридичного відділу, що на думку колегії не може вважатися поважною причиною, а відтак докази долучені ним до апеляційної скарги не можуть бути прийняті та оцінені в ході апеляційного перегляду. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Оскільки у даній справі колегія суддів прийшла до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції,не вирішується. 
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 13 лютого 2020 року.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" - залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 листопада 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення. 
Повний текст постанови складено 13 лютого 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.