Єдиний унікальний номер 234/11973/19 
Номер провадження 22-ц/804/587/20        

Єдиний унікальний номер 234/11973/19                                       Головуючий у 1 інстанції Величко О.В.
Номер провадження 22-ц/804/587/20                                                                 Доповідач Агєєв О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року                                                                                                            м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого судді                              Агєєва О.В.
суддів                                                  Канурної О.Д., Мірути О.А.,

за участю секретаря судового засідання         Самойленко Г.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Бахмут Донецької області цивільну справу №234/11973/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, з апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 листопада 2019 року, та з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , від імені і в інтересах якого діє адвокат Маринушкін Арсен Григорович, на додаткове рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 грудня 2019 року, ухвалених в приміщені суду  в м.Покровську у складі судді Величко О.В., -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Маринушкіна А.Г. звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 18.08.2008 року між ОСОБА_1 та відповідачем укладено договір про надання банківських послуг №SAMDN34000023038365, відповідно до умов якого ОСОБА_1 було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 із кредитним лімітом на платіжну картку в розмірі 13880 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 2,3% на місяць на суму залишку заборгованості. Отримавши виписку по картковому рахунку за кредитним договором за період з 01.01.2014 року по 14.02.2019 рік, позивачу стало відомо, що починаючи з 10.06.2015 року відповідачем систематично нараховується пеня та штрафні санкції. Станом на 14.02.2019р., згідно виписки банку, заборгованість складає 276130,25 грн. Банк, всупереч вимогам ст.2 Закону «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», якою запроваджено мораторій на нарахування пені, штрафів на основну суму заборгованості за кредитними та іншими договірними зобов`язаннями, у період з 10.06.2015 року по теперішній час нараховує йому пеню та штрафні санкції.
05.03.2019р. позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою, у якій просив скасувати всі незаконно нараховані у період з 10.06.2015 р. по 05.03.2019 р. пеню та штрафні санкції, а також не нараховувати їх надалі, просив надати детальний розрахунок заборгованості. Однак АТ «КБ «ПриватБанк» на вказану заяву не відреагував та продовжив здійснювати незаконні нарахування.
Окрім того, вважає незаконним підвищення відсоткової ставки за кредитом в односторонньому порядку.
Просив зобов`язати АТ «КБ ПриватБанк» скасувати нараховані за кредитним договором №SAMDN34000023038365 від 18.08.2008 року, укладеного між відповідачем та ОСОБА_1 штрафні санкції, нараховані за період з 10.06.2015 року по дату ухвалення судового рішення; зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок відсоткової ставки за даним договором на рівні 2,3%; стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 26250 грн.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 листопада 2019 року позов задоволено частково, зобов`язано акціонерне Товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» скасувати нараховані ОСОБА_1 за угодою SAMDN34000023038365 від 18.08.2008 року пеню та штрафні санкції за період з 10.06.2015 року по дату ухвалення судового рішення. Визнано неправомірним підвищення Банком процентної ставки з 01.09.2014 року в односторонньому порядку та зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок виходячи з відсоткової ставки на рівні 2,3%.
Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в сумі 1536,80 грн.

Додатковим рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 грудня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів в частині стягнення з відповідача АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача ОСОБА_1 судових витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги відмовлено.

АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 листопада 2019 року в частині задоволених позовних вимог щодо визнання неправомірним підвищення процентної ставки з 01 вересня 2014 року та зобов`язання здійснити перерахунок та ухвалити в цій частині нове - про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважає дане рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, ухвалене на неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 18 серпня 2008 року, позивач тим самим уклав з відповідачем договір, який відповідно до статті 634 ЦК є договором приєднання.
Згідно анкети-заяви, підписаної ОСОБА_1 18 серпня 2008 року, клієнт погодився на укладення договору з позивачем та з Умовами та правилами надання банківських послуг AT КБ «ПриватБанк», які розміщені на офіційному сайті за адресою: www.privatbank.ua.
Відсутність підпису позичальника на Умовах правилах та Тарифах не свідчить про те, що він не був ознайомленим з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Підпис ОСОБА_1 поставив саме в заяві позичальника, яким засвідчив те, що він ознайомлений з відповідними документами, та згодний з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах. Тобто сторони, при укладенні договору дійшли згоди з усіх істотних умов.
Зазначені Умови і Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях Байку та на офіційному сайті Банку. Відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладення договору, оскільки суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.
Підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, відповідач погодився з умовами та правилами надання банком послуг, які разом з цією заявою складають змішаний договір банківського рахунку і кредитного договору. Приєднання до умов та правил палання банківських послуг с укладенням договору з банком.
На час початку користування кредитною картою діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 27,6 % на рік (2,3 % на місяць). Далі процентна ставка була змінена, що підтверджується наказами банку. Зазначені зміни повністю узгоджуються з Умовами та правилами надання банківських послуг.
Згідно з п.1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг розміщених на офіціальному інтернет ресурсі банку https://privatbank.ua/lcrms/, передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору.
З умов договору вбачаються ознаки змінюваної процентної ставки за користування кредитом та повідомлення клієнта про підвищення тарифів. Позичальник, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та користуючись кредитною карткою, погодився з такими умовами договору та порядком зміни процентів за користування кредиту.
Повідомлення про підвищення відсоткової ставки направлено позичальнику у вигляді смс - повідомлення на фінансовий телефон клієнта та проінформовано у виписці по рахунку.
Згідно виписки по рахункам позивач повідомлявся про зміну процентної ставки з 01 вересня 2014року до 2,7 % на місяць. Аналогічним шляхом позичальника було поінформовано про підвищення процентної ставки з 01 квітня 2015 року до 3,5 % на місяць.
Позивач свій обов`язок з отримання виписок про стан карткового рахунку та про операції, що проводяться по картрахунку не виконав, а також не пред`явив вимоги банку щодо незгоди з підвищенням процентної ставки та розірвання кредитного договору.
Виходячи безпосередньо з умов договору, вважається, що позивач погодився зі змінами (збільшенням) розміру процентної ставки запропонованої Банком.
У суду першої інстанції не було правових підстав визнавати збільшення процентів незаконним, оскільки збільшення розміру процентної ставки АТ КБ «ПриватБанк» відбулось у строки та спосіб, що передбачені кредитним договором.
Згідно виписки, що наявна в матеріалах справи, відповідач після збільшення відсоткової ставки за кредитом користувався кредитною карткою, а також частково погашав заборгованість (здійснював платежі 27 жовтня 2014 року, 10 листопада 2014 року, 06 грудня 2014 року, 19 січня 2015 року). Тому відповідач не лише був ознайомлений з відповідними умовами кредитування, а й прийняв їх.

На додаткове рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 грудня 2019 року представником позивача ОСОБА_1 , адвокатом Маринушкіним А.Г., також подана апеляційна скарга, в якій останній просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 26 250 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.
В даному конкретному випадку, доказом сплати витрат на правову допомогу, за договором про надання професійної правничої допомоги, є квитанція до прибуткового касового ордеру № 28/2019 від 24 червня 2019 року на суму 26 250 грн., тобто належним фінансовим документом, який підтверджує фактичне понесення відповідачем витрат на правову допомогу.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові від 05 вересня 2019 року Верховним судом у справі № 906/194/18.
Зменшення витрат на правову допомогу можливе лише у разі наявності клопотання сторони про їх зменшення внаслідок неспівмірності.
Відповідач не заявляв клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу та, відповідно, не наводив доводи на підтвердження їх неспівмірності.
Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій, пов`язаних з розглядом справи.
Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, опис наданих робіт, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено рішення.

Крім того, на апеляційну скаргу відповідача АТ КБ «ПриватБанк» позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Маринушкін А.Г., подав письмовий відзив, в якому зазначає, що позивач підписав довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Універсальна», таким чином, був обізнаний про початкову процентну ставку за кредитом, яка складає 2,3 % на місяць (27,6 % на рік).
Банк не заперечує факт підвищення процентної ставки в односторонньому порядку, однак зазначає, що клієнт сам має відслідковувати будь-які зміни до договору шляхом отримання виписок про стан картрахунку та про виконані операції по ньому.
В укладеному сторонами кредитному договорі не передбачено порядку розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, який повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитною договору, не визначено максимального розміру збільшення процентної ставки.
Відповідачем не надано доказів здійснення банком пропозиції збільшити фіксовану процентну ставку за кредитним договором, її одержання та повне і безумовне прийняття позичальником (акцепт).
АТ КБ «ПриватБанк» не надано жодного розрахунку, який би свідчив, що позивач сплачував відсотки у підвищеному розмірі чим визнав збільшення нарахованих відсотків, а тому посилання на цю обставину є неприйнятними та не можуть вважатися прийняттям пропозиції щодо збільшення процентів з боку позивача.
Одностороннє підвищення банком відсоткової ставки за кредитним договором відбулось після законодавчої заборони, зокрема після набуття Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 10 січня 2009 року та з порушенням установленого кредитним договором порядку повідомлення позичальника про таке підвищення.
Те, що договором передбачено обов`язок позивача отримувати виписки по картрахунку, не звільняє банк від належного виконання умов щодо його завчасного попередження про збільшення процентної ставки.
Вірним є висновок суду першої інстанції, що в межах заявлених позовних вимог, визначена при укладенні договору процентна ставка, 2,3 % на місяць, є фіксованою та не може змінюватись протягом дії кредитного договору в односторонньому порядку банком шляхом внесення змін до Тарифів Банку, оскільки без дотриманням вимог статті 1056-1 ЦК України, така умова договору є нікчемною.
Враховуючи наведене вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з фізичною особою АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач АТ КБ «ПриватБанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Зазначає, що з копії додаткового договору до договору про надання правничої допомоги № 28/2019 від 24 червня 2019 року, доданого до позовної заяви, не вбачається детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Там вказана лише єдина сума у розмірі 26 250 грн. з назвою «фіксований гонорар», з чого незрозуміло за які дії адвоката пов`язані з розглядом справи, вона нарахована. Договір також не містить переліку наданих клієнту послуг та стосується загальних умов договору (права і обов`язки сторін, відповідальність за порушення його умов, тощо).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Позивачем не надано суду першої інстанції детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Представник позивача адвокат Косун В.А. в судовому засідання апеляційного суду, яке проводилось в режимі відеоконференції з Оболонським районним судом м. Києва, заперечувала проти доводів апеляційної скарги відповідача АТ КБ «ПриватБанк», просила її відхилити. Підтримала доводи апеляційної скарги позивача.
Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання апеляційного суду не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у відзиві просив розглядати справу без участі представника відповідача АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 20).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 та апеляційна скарга відповідача АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягають.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
В апеляційній скарзі відповідачАТ КБ «ПриватБанк» оскаржує рішення суду від 26 листопада 2019 року в частині задоволених позовних вимог щодо визнання неправомірними підвищення процентної ставки з 01.09.2014 року в односторонньому порядку АТ КБ «ПриватБанк» та зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок відсоткової ставки на рівні 2,3 %.
Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» скасувати нараховані ОСОБА_1 пеню та штрафні санкції за період з 10.06.2015 року по дату ухвалення судового рішення ні позивачем, ні відповідачем не оскаржується, а тому апеляційний суд не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення від 26 листопада 2019 року лише в частині задоволених позовних вимог щодо визнання неправомірними підвищення процентної ставки з 01.09.2014 року в односторонньому порядку АТ КБ «ПриватБанк» та зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок відсоткової ставки на рівні 2,3 %, а також перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення від 04 грудня 2019 року апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеним вимогам процесуального закону відповідають рішення суду від 26 листопада 2019 року в оскаржуваній частині та додаткове рішення суду від 04 грудня 2019 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що фактично позивач заявляє про виявлення ним в ході виконання договору порушень зі сторони банку щодо належного його виконання. На його думку, такі неправомірні дії банку вплинули на його зобов`язання, та порушують його права як споживача. Так, зокрема, позивач вказує на неправомірність підвищення банком в односторонньому порядку процентної ставки, нарахування пені, штрафних санкцій в період проведення антитерористичної операції. В даному випадку, нарахування пені, штрафних санкцій, відсотків і тіла кредиту порушують його права як клієнта банку, позичальника за договором.
Згідно з п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16, на що вказав Верховний Суд у постанові від 30.01.2018 року.
З виписки по особовому рахунку банку вбачається нарахування банком штрафних санкцій з 28.02.2015 року ( а. с. 20). Відповідно до ст. 2 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-У11 «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» у редакції, чинній на момент розгляду справи в суді, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/ або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14.04.2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14.04.2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що проводять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінету Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.
Отже, при обчисленні розміру стягнутої заборгованості за кредитними договорами з громадян України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14.04.2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилась антитерористичная операція, суди повинні враховувати вимоги ст. 2 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-У11 «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Аналогічна правова позиція викладена в Постанові ВСУ від 13.03.2017 року у справі № 6-2879цс16.

Відповідачем у відзиві не заперечується факт неправомірного нарахування ним пені і штрафних санкцій позивачу за вказаний період, проте зазначається на здійснення банком такого перерахунку добровільно, з моменту відновлення технічної можливості (а.с.73). За таких обставин, нарахування відповідачем штрафних санкцій і пені з 10.06.2015 року є неправомірним, а позовна вимога про зобов`язання АТ «КБ «ПриватБанк» скасувати нараховані пеню і штрафні санкції з 10.06.2015 року по день ухвалення рішення суду відповідає вимогам Закону № 1669-У11 та підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про визнання неправомірним підвищення процентної ставки, то суд зазначив, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, вказує на неправомірність підвищення процентної ставки в односторонньому порядку. Відповідач зазначає, що підвищення в односторонньому порядку процентної ставки є правомірним, оскільки передбачено умовами договору та повідомленням клієнту банку про таку зміну. Частиною четвертою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу ( крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.
Відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові ВСУ від 11.10.2017 року за № 1374цс17 у разі підвищення банком процентної ставки, з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Оскільки доказів щодо належного повідомлення боржника про зміну умов кредитного договору щодо підвищення процентної ставки не надано, а тому позовні вимоги в частині визнання неправомірним підвищення процентної ставки з 01.09.2014 року в односторонньому порядку АТ «Комерційний Банк «ПриватБанк» за угодою SAMDN34000023038365 від 18.08.2008 року, укладену між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Вимоги про зобов`язання відповідача АТ «КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок відсоткової ставки за угодою № SAMDN34000023038365 від 18.08.2008 року, укладеною між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 на рівні 2,3% є похідними та підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення судових витрат, то суд виходив з того, що позивач просить стягнути з АТ «КБ «ПриватБанк» на його користь судові витрати зі сплати витрат на професійну допомогу у розмірі 26250 грн., та надає договір про надання правничої (правової) допомоги від 24.06.2019 року (а.с.43), додатковий договір до Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № 28/2019 від 24.06.2019 року, з якого випливає, що сума в розмірі 26250 грн. є передплатою, та ордер про сплату вказаної в додатку до договору суми (а.с.46).
В договорі № 28/2019 в п. 3.1 зазначено, що бюро приймає на себе виконання наступної роботи: консультування клієнта, вивчення аналіз документів, збір доказів, складання процесуальних документів, подання документів в суди всіх ланок, представництво інтересів (надання правничої допомоги) клієнта в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції щодо розгляду цивільної справи за позовом до ПАТ «КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, зобов`язання вчинити дії, тобто зазначено лише назва робіт, однак відсутній час, який потрачений на виконання правових послуг та детальна вартість оплати за виконану роботу, а тому  суд, з урахуванням норм ст. 137 ЦПК України, обставин справи, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення судових витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги.
Оскільки в мотивувальній частині рішення від 26.11.2019 року суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення судових витрат за надання правових послуг по причині недоведеністю позивачем обсягу та часу виконаних робіт (відсутній час, який потрачений на виконання правових послуг та детальна вартість оплати за кожний вид виконаної роботи), проте не зазначив про це у резолютивній частині рішення, додатковим рішенням від 04 грудня 2020 року суд вирішив позовні вимоги в цій частині шляхом зазначення відповідного запису в резолютивній частині рішення про відмову в позові в частині стягнення судових витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Судом першої інстанції встановлено, що 18.08.2008 року, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, позивач уклав з відповідачем договір про надання банківських послуг № SAMDN34000023038365, відповідно до умов якого позивачу було відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 із кредитним лімітом на платіжну картку в розмірі 13880 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 2,3% на місяць на суму залишку заборгованості ( а. с. 74).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року Тарифами Банку складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом у заяві ( а. с. 74-75).
Позивач значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 ( а. с. 10), має статус внутрішньо переміщеної особи (а.с.11).
З виписки банку по особовому рахунку позивач дізнався про наявність у нього заборгованості за кредитним договором в сумі 276130,25 грн., та про той факт, що, починаючи з 10.06.2015 року йому нараховані пеня та штрафні санкції, заборгованості за кредитним договором станом на 14.02.2019 року становить 276130,25 грн. ( а. с. 12-29). 
Вважаючи , що діями банку щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку та нарахування штрафних санкцій та пені всупереч Закону «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» порушуються його права як споживача, клієнта банку, позивач звернувся до відповідача із заявою про скасувати всі нараховані штрафи, пеню, а також надати детальний розрахунок заборгованості (а.с.30).
Оскільки його заява була залишена Банком без задоволення, позивач , посилаючись на норми Закону України «Про захист прав споживачів» звернувся до суду з даним позовом.

Судом правильно встановлено, що відносини між сторонами виникли з приводу надання банківських послуг.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
За змістом ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.
Згідно ч.3 ст.1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.
З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.
Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року (справа 6-1374цс17).
Згідно частини першої статті 651 ЦК України, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
За частиною третьою статті 653 ЦК України, в разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.
Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.
Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що сума % нарахованих банком на основну заборгованість складає 24772,56 грн., проте з 01.09.2014 року відсоткова ставка була самостійно підвищена банком з 2,3 % до 2,7 %, а з 31.03.2015 року до 3,5 %. 

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» не надано суду доказів щодо належного повідомлення боржника ОСОБА_1 про зміну умов кредитного договору щодо підвищення процентної ставки з 01.09.2014 року і в подальшому, за угодою SAMDN34000023038365 від 18.08.2008 року, укладену між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання неправомірним підвищення процентної ставки, та зобов`язання відповідача АТ «КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок відсоткової ставки за договором на рівні 2,3%.
Колегія суддів погоджується з висновками суду в цій частині і вважає, що обраний позивачем спосіб захисту відповідає вимогам ст.5 ЦПК України. 

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою-споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів».
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Враховуючи зазначене, а також відсутність доказів щодо належного повідомлення боржника ОСОБА_1 про зміну умови кредитного договору щодо підвищення процентної ставки з 01.09.2014 року в односторонньому порядку ПАТ КБ «ПриватБанк», відсутні підстави вважати, що відповідач дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Отже, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання неправомірними підвищення процентної ставки з 01.09.2014 року в односторонньому порядку АТ КБ «ПриватБанк» та зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок відсоткової ставки на рівні 2,3 %.

Щодо висновку суду першої інстанції про відмову в позові в частині стягнення судових витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги по причині недоведеності позивачем обсягу та часу виконаних робіт (відсутній час, який потрачений на виконання правових послуг та детальна вартість оплати за кожний вид виконаної роботи), зазначеного судом першої інстанції у додатковому рішенням від 04 грудня 2020 року, апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно із частиною третьою, четвертою вказаної статті ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт ( наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт ( надання послуг), 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Верховний Суд у постанові від 17.01.2019 року у справі № 690/54/18 вказав, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною не буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для задоволення заяви про стягнення таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (постанова).
Також слід зазначити, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача, адвокатом Маринушкіним А.Г. до позовної заяви долучено договір про надання правничої (правової) допомоги від 24.06.2019 року (а.с.43), додатковий договір до Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № 28/2019 від 24.06.2019 року, з якого випливає, що сума в розмірі 26250 грн. є передплатою, ордер про сплату грошових коштів (а.с.46). В договорі № 28/2019 в п.3.1 зазначено, що бюро приймає на себе виконання наступної роботи: консультування клієнта, вивчення аналіз документів, збір доказів, складання процесуальних документів, подання документів в суди всіх ланок, представництво інтересів (надання правничої допомоги) клієнта в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції щодо розгляду цивільної справи за позовом до ПАТ «КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, зобов`язання вчинити дії, тобто зазначено лише назва робіт, однак відсутній час, який потрачений на виконання правових послуг та детальна вартість оплати за виконану роботу, а тому  суд першої інстанції, з урахуванням норм ст. 137 ЦПК України, обставин справи, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення судових витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги.
Відповідно до статті 6 Закону України від 02 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів» суд здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.
Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На виконання зазначених норм процесуального права суд першої інстанції дав належну оцінку всім наданим позивачем доказам, на доказів повно та правильно встановив фактичні обставини по справі, ухвалив судове рішення в оскаржуваній частині з додержанням норм матеріального права. Висновки суду відповідають правовій позиції щодо застосування статті 634 ЦК України при споживчому кредитуванні, яка висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено. Отже, підстав для скасування рішення суду від 26 листопада 2019 року в частині задоволених позовних вимог щодо визнання неправомірними підвищення процентної ставки з 01.09.2014 року в односторонньому порядку АТ КБ «ПриватБанк» та зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок відсоткової ставки на рівні 2,3 %, а також підстав для скасування додаткового рішення суду від 04 грудня 2019 року в межах доводів апеляційних скарг немає.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» ("Pronina v. Ukraine") від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 2305,20 грн. (а.с 201, а.с 206).
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, підстави для відшкодування відповідачу витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відсутні, такі судові витрати покладаються на відповідача.

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 листопада 2019 року залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені і в інтересах якого діє адвокат Маринушкін Арсен Григорович, на додаткове рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 грудня 2019 року залишити без задоволення.
Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 листопада 2019 року та додаткове рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складений 26 лютого 2020 року.

Головуючий суддя                                            О.В. Агєєв