КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

ПОСТАНОВА
Іменем України
 
20 січня 2020 року                                                                         місто Київ
Справа № 761/35321/19
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Лівінського С.В. (суддя-доповідач),
Березовенко Р.В., 
Суханової Є.М., 
секретар судового засідання: Малашевський О.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва, у складі судді Рибака М.А., від 25 вересня 2019 року (повний текст ухвали складено 30 вересня 2019 року) по справі за поданням державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції міста Києва Борисюка Романа Анатолійовича, стягувач: публічне акціонерне товариство комерційного банку «Правекс-Банк», боржник: ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України, 
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2019 року державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції міста Києва Борисюк Р.А. звернувся до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року в задоволенні подання державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції міста Києва Борисюка Р.А. відмовлено.
Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві з судовим рішенням не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив, скасувати ухвалу суду першої інстанції і задовольнити подання та встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання зобов`язання за рішенням суду. Вважав, що ухвала суду винесена на підставі неправильного застосування норм законодавства та висновків суду, що не відповідають дійсним обставинам справи. 
Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшло.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи 22 грудня 2016 року Шевченківським районним судом  видано виконавчій лист на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційній банк «Правекс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 1639007, 07 грн.
03 травня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом.
Того ж дня, копію постанови направлено учасникам виконавчого провадження, зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно, а також сплатити борг у розмірі за рішенням суду.
03 травня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та у той же день копію якої направлено учасникам виконавчого провадження.
Згідно запитів до ДФС України щодо отримання інформації про рахунки, відкриті боржником та про джерела отримання доходів боржника, а також до ПФУ щодо інформацію про осіб-боржників, які отримують пенсію, а також про місце роботи інформація стосовно фізичної особи з РНОКПП НОМЕР_1 - відсутня. 
Згідно відповіді Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві від 02 червня 2017 року за ОСОБА_1   зареєстровано транспортний засіб MITSUBISHI PAJERO, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2   на який накладено арешт.
11 жовтня 2017 року державним виконавцем транспортний засіб оголошено  в розшук.
Згідно відповіді Управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУ НП в м. Києві від 26 жовтня 2017 року транспортний засіб поставлено на облік ІС "Відеоконтроль-РУБІЖ".
14 листопада 2018 року державним виконавцем здійснено виклик боржника, відповідно до якого ОСОБА_1 мала з`явитись до державного виконавця 23 листопада 2018 року о 09.00 год., з метою надання пояснень по факту невиконання рішення суду, повідомити про заходи, що вживаються з метою його виконання, надання достовірної інформації про майно (кошти), що перебувають у власності боржника, достовірні відомості про місце роботи, однак остання за викликом не з`явилась.
Згідно відповіді Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 28 листопада 2018 року, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 15 лютого 2005 року. 
Також, відповідно до відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 09 листопада 2018 року ОСОБА_1 протягом 2017-2018 років чотири рази перетинала державний кордон України.
Відповідно до актів державного виконавця  15 травня 2019 року та 21 червня 2019 року боржника та належного йому майна за адресою АДРЕСА_1 не розшукано.
13 червня 2019 року ОСОБА_1 було направлено вимогу про виконання рішення протягом 5 днів з моменту отримання вимоги. 
Відмовляючи у задоволені подання державного виконавця районний суд виходив з того, що державним виконавцем не було долучено доказів, на підтвердження обізнаності боржника про наявність щодо неї виконавчого провадження та постанови про його відкриття. 
Колегія суддів з цим висновком районного суду погоджується.  
Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані права не можуть бути об`єктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому пакті.
У законодавстві України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.
Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.
Так, п. 5 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» встановлено, що право громадянина України  на виїзд з України може бути тимчасово обмежено, в тому числі, у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.
Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року №512/5 встановлений порядок звернення державного виконавця з поданням до суду щодо обмеження у праві виїзду за межі України та заборона в`їзду в Україну у разі не виконання боржником своїх зобов`язань. 
При цьому, подання державного виконавця у даному випадку, як встановив вказаний нормативно правовий акт, повинно містити, поряд з іншим, підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань.
Між тим, матеріали справи, як це правильно встановив районний суд, належних і допустимих доказів на підтвердження вказаного факту не містять.  
Направлення ж державним виконавцем чисельних звернень за адресою, за якою боржник не знаходився, про що першому було достеменно відомо відповідно до його ж актів, про його ухилення  ОСОБА_1 від виконання своїх кредитних зобов`язань теж не свідчать. 
Інших доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність та обґрунтованість постановленої судом ухвали, апеляційна скарга не містить. 
За наведеного, апеляційну скаргу Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві слід залишити без задоволення, а ухвалу районного суду - без змін. 
Під час прийняття постанови колегія суддів враховує вимоги Європейського суду з прав людини, який вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Тому, керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1) ч. 1 ст. 374, ст. 268, 375, ст. 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві залишити без задоволення. 
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судді:                                                                               С.В. Лівінський,
 
  Р.В. Березовенко,
 
         Є.М. Суханова