ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 р. 	Справа № 440/1077/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Любчич Л.В.
суддів: Русанової В.Б. ,  Спаскіна О.А. 
за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.07.2019, головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 02.08.19 року по справі № 440/1077/19
за позовом  Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1             
до  Головного управління ДПС у Полтавській області                             
про  визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу(недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі – позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області (далі –відповідач, ГУ ДПС у Полтавській обл.), в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 27.11.2018 №Ф-7332-51/2763.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23.07.2019 відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Не погодившись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що суд першої інстанцій допустив неправильне застосування п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (далі – Закон № 2464), оскільки до переліку передбачених цим законом платників податків не відносяться ФОП, які обрали спрощену систему оподаткування, відтак позивач вважає про протиправність оскаржуваної податкової вимоги та просив скасувати останню.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 13.09.2019 відкрито провадження по справі та ухвалою колгії суддів від 18.10.2019 закінчено підготовку до розгляду та призначено справу у відкритому судовому засіданні.
12 червня 2019 року на електронну адресу суду надійшло клопотання від позивача, в якому останній просив розгляд справи проводити без його участі, апеляційну скаргу відповідача просив залишити без задоволення.
В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями. 
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2019 зупинено провадження по справі до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій адміністративній справі № 520/3939/19.
Ухвалою суду від 27.12.2019 поновлено провадження та призначено справу у відкритому судовому засіданні.
04 листопада 2019 року від відповідача по справі на адресу суду надійшов відзив, в якому останній просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Обгрунтоваючи свою позицію, відповідач зазначив, що в розумінні Закону № 2464 фізичні особи-підприємці та особи, які провадять незалежну професійну діяльність, розглядаються як окремі платники єдиного внеску. Особа, яка провадить незалежну професійну діяльність та не отримує дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року від такої діяльності, зобов`язана визначити базу нарахування єдиного внеску, незважаючи на наявність статусу фізичної особи-підприємця. Таким чином, станом на поточну дату позивач перебуває на обліку в податковому органі як фізична особа-підприємець (на спрощеній системі оподаткування), що відповідає вимогам чинного законодавства. Відповідач вважає, що при формуванні спірної вимоги діяв на підставі та в межах чинного законодавства.
Позивач в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.
Відповідно до положень ч.2 ст.313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута без участі позивача.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судовим розглядом були встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.
На підставі рішення Полтавської обласної кваліфікаційно – дисциплінарної комісії адвокатури від 25.07.2008 № 7 ОСОБА_1 отримано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 611.
Позивач перебуває на обліку в контролюючому органі з 06.03.2007 за № 4362, що підтверджується довідкою від 06.03.2018 № 449-07 та довідкою від 17.06.2013 № 1316030700046 за формою № 4-ОПП, згідно із приміткою до якої, остання для фізичних осіб, які здійснюють незалежну професійну діяльність, є свідоцтвом про реєстрацію у контролюючому органі.
За змістом витягу з реєстру платників єдиного податку, позивач є платником єдиного податку 3 групи, Код згідно КВЕД 69.10 – діяльність у сфері права.
Згідно відомостей з безкоштовного запиту у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.101) Вид діяльності позивача за Квед 69.10 Діяльність у сфері права (основний). Згідно запису від 15.03.2019 проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП.
27 листопада 2018 року ГУ ДФС у Полтавській обл. винесено податкову вимогу, на ім`я ОСОБА_1 , №Ф-7332-51/2763 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені в загальному розмірі 15000,47 грн.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції з даним висновком суду не погоджується, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2  ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону № 2464 в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Згідно пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України ) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Згідно з п.63.5 ст.63 ПК України всі фізичні особи - платники податків та зборів реєструються у контролюючих органах шляхом включення відомостей про них до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків у порядку, визначеному цим Кодексом. Фізичні особи - підприємці та особи, які мають намір провадити незалежну професійну діяльність, підлягають взяттю на облік як самозайняті особи у контролюючих органах згідно з цим Кодексом.
Відповідно до п. 65.1 ст. 65 ПК України, взяття на облік фізичних осіб - підприємців у контролюючих органах здійснюється за податковою адресою на підставі відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, наданих державним реєстратором згідно із Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".
За змістом п. 65.2 ст. 65 ПК України, облік самозайнятих осіб здійснюється шляхом внесення до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків записів про державну реєстрацію або припинення підприємницької діяльності, незалежної професійної діяльності, перереєстрацію, постановку на облік, зняття з обліку, внесення змін стосовно самозайнятої особи, а також вчинення інших дій, які передбачені Порядком обліку платників податків, зборів.
Згідно з пп. 65.4.4 п. 65.4 ст. 65 ПК України, контролюючий орган відмовляє в розгляді документів, поданих для взяття на облік особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, у разі коли фізична особа вже взята на облік як самозайнята особа.
З огляду на зазначене, податковим законодавством виключена можливість подвійного взяття на облік особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, у разі коли фізична особа вже взята на облік як самозайнята особа.
Відповідно до положень п. 178.1, 178.2 ст. 178 ПК України, особи, які мають намір здійснювати незалежну професійну діяльність, зобов`язані стати на облік у контролюючих органах за місцем свого постійного проживання як самозайняті особи та отримати довідку про взяття на облік згідно із статтею 65 цього Кодексу. Доходи громадян, отримані протягом календарного року від провадження незалежної професійної діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом   167.1   статті   167    цього   Кодексу.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні, визначені Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".
Пунктом 2 частини 1   статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
З аналізу зазначених положень законодавства вбачається, що адвокатська діяльність підпадає під визначення незалежної професійної діяльності, оподаткування доходів від отримання якої регулюється ст. 178 ПК України, лише у випадку, якщо така особа не зареєстрована як фізична особа-підприємець відповідно до вимог законодавства.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом № 2464.
За приписами п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до пунктів 4, 5 частини 1   ст. 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи, які провадять незалежну професійну діяльність а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Згідно з п.2 ч.1 ст. 7 Закону № 2464 єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
За змістом пункту 3 частини 1 статті 7 Закону № 2464 єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску
Згідно із частиною 8 статті 9 Закону № 2464 платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
З урахуванням приписів вищенаведених првових норм, законодавець розмежовує фізичних осіб-підприємців, та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, при цьому порядок обліку та сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями з ознакою провадження незалежної професійної діяльності Законом № 2464 не передбачений.
Облік платників єдиного внеску здійснюється відповідно до ст.5 Закону № 2464, зокрема, відповідно до частини 3 статті 5 Закону № 2464 взяття на облік платників єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", контролюючим органом здійснюється за місцезнаходженням чи місцем проживання у день отримання від них заяви про взяття на облік платника єдиного внеску за формою № 1-ЄСВ згідно з додатком 1 до Порядку обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Положення про реєстр страхувальників затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 116 від 24.11.2014.
Під час розгляду справи встановлено, що згідно з відомостями, наявними в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності позивача, як ФОП, є діяльність у сфері права за кодом згідно КВЕД 69.10, що відповідає діяльності позивача, як самозайнятої особи.
Оскільки ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, згідно Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", до позивача не можуть застосовуватись положення ч. 3 ст. 5 Закону № 2464-VI.
Враховуючи вищезазначене, позивач, перебуваючи на податковому обліку, як фізична особа-підприємець на спрощеній системі оподаткування, повинна перебувати на податковому обліку як фізична особа підприємець, вести єдиний податковий облік та сплату податків саме як фізична особа-підприємець 3 групи єдиного податку за видами діяльності КВЕД 69.10.
Посилання контролюючого органу на п.2 ч.1 ст. 7 Закону № 2464 як на підставу нарахування єдиного внеску позивачу як самозайнятій особі, починаючи з січня 2017 року, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки позивачем у спірний період нараховувався і сплачувався єдиний внесок як фізичною особою-підприємцем, що підтверджується наявними у справі копіями квитанцій. Вказана норма визначає базу нарахування єдиного внеску, а не визначає платників такого внеску, тому дана норма не може бути підставою для нарахування позивачу додаткових сум єдиного внеску та направлення оскаржуваних вимог про сплату боргу.
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. 
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний  з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6  Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів прийшла до висновку про скасування рішення суду першої інстанції, на підставі ст.317 КАС України, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального права та ухвалення нової постанови про задоволення адміністративного позову.
За змістом ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на скасування рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.07.2019 та прийняття судом апеляційної інстанції постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , сплачений позивачем судовий збір у даній справі за подачу позовної заяви згідно дублікату квитанції від 20.03.2019 в сумі 768,40 грн. та за подачу апеляційної скарги згідно квитанції № 4020-20-019/С від 20.08.2019 в сумі 1152,60 грн., а всього в сумі 1921,00 грн., підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Полтавській обл.. 
Керуючись ст. 243, 250, 310, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23 липня 2019 року по справі № 440/1077/19 скасувати.  
Ухвалити постанову, якою позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу Головного управління ДФС у Полтавській області № Ф-7332-51/2763 від 27 листопада 2018 року.
Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір за подачу позовної заяви в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп., за подачу апеляційної скарги в сумі 1152 (тисяча сто п`ятдесят дві) грн. 60 коп., а всього 1921 (тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	Л.В. Любчич 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.Б. Русанова    О.А. Спаскін   	
Постанова складена в повному обсязі  23.01.2020