ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1971/20 Справа № 206/3240/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року         колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого - судді Демченко Е.Л.
                суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О. 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 20 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права власності, -

в с т а н о в и л а:

       У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності.
       Вказував, що під час тимчасового проживання у свого діда він познайомився з ОСОБА_2 , 16 вересня 2006 року він одружився з відповідачкою та привів її до свого діда в будинок. 
       Зазначав, що 21 вересня 2006 року його дід, ОСОБА_3 звернувся до Самарського районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою про виселення його та ОСОБА_2 як тимчасових жильців. Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 16 лютого 2007 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі, а у задоволенні його зустрічного позову про визнання членом сім`ї власника та вселення було відмовлено. У подальшому він домовився з дідом щодо тимчасового перебування в його будинку поки не народиться дитина. Так, на умовах тимчасового проживання вони залишилися в спірному будинку. Стан здоров`я ОСОБА_3 почав стрімко погіршуватися та ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер. 
       Посилався також на те, що на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 26 листопада 2010 року будинок АДРЕСА_1 став належати йому.. 22 січня 2013 року до свого будинку він прописав відповідачку ОСОБА_2 . Проте, вже у 2017 році подружні відносини між ними припинилися, сім`я розпалася. Через хворобу ОСОБА_2 він дозволив їй залишитися на деякий час проживати в будинку. В травні 2018 року він був вимушений покинути своє житло та разом з дітьми переїхати жити до іншого житлового приміщення. Приблизно через пару тижнів він навідався до будинку та побачив, що відповідачка незважаючи на те, що страждає на серйозні інфекційні захворювання, влаштувала в будинку антисанітарні умови, які привели будинок у нежитловий стан. Після цього між ними відбулася сварка та відповідач зібрала речі, переїхавши на інше місце проживання. 
       Зазначав також, що 01 червня 2018 року він звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про розірвання шлюбу. У липні 2018 року він дізнався про те, що ОСОБА_2 звернулася до Самарського районного суду з позовною заявою про вселення та подав зустрічний позов про виселення. Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2019 року у справі №206/4208/18 позовні вимоги ОСОБА_2 про вселення задоволено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено. Обґрунтуванням прийнятого рішення було те, що ОСОБА_2 є членом сім`ї власника, не підлягає виселенню особа, що не проживає в житловому будинку. Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2019 року по справі №206/2999/18 шлюб розірвано. 
       Посилаючись на вказані обставини, враховуючи те, що відповідач на даний момент не є членом його сім`ї, позивач просив суд усунути перешкоди у здійсненні права власності та позбавити ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття з реєстраційного обліку. 
       Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 20 серпня 2019 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено повністю. 
       В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги наступне:
       - відповідач не є членом сім`ї власника, між ними склалися напружені та неприязні стосунки, проживання відповідача в спірному будинку порушує право позивача;
       - позивач не має можливості користуватися своєю власністю для свого проживання та проживання своїх дітей через наявність претензій з боку відповідачки щодо права користування чужим житловим будинком;
       - виселення відповідача з будинку, який їй не належить є пропорційним заходом, спрямованим на захист права власності позивача.
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 26 листопада 2010 року (а.с.8).
       16 вересня 2006 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб (а.с.9).
       Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2019 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.10-12).
       Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2019 року по справі №206/4208/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю, виселення встановлено, що  ОСОБА_1 фактично визнав факт відсутності допуску позивача ОСОБА_2 до житлового будинку з тих підстав, що наразі там проводиться ремонт, враховуючи відсутність доказів здійснення будь-яких ремонтних робіт, які б унеможливлювали би проживання у будинку позивача відповідно до ст.165 ЖК УРСР.
       Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що, позивач належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 , не надав, вимоги позивача є недоведеними, що відповідно є підставою для відмови у їх задоволенні.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
       Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
       Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право,або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник,права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
       У відповідності до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
       За змістом статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
       Згідно частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
       Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого жилого приміщення.
       У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
       Таким чином, позивач як власник квартири, має право володіти, користуватися та розпоряджатися нею на власний розсуд, використовувати її для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Таке право позивача є непорушним і він не може бути протиправно його позбавлений.
       Статтями 156,64 ЖК Української РСР визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать: дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
       Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
       На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) у даному випадку не позбавляє її права користування займаним приміщенням.
       Безпідставними є посилання апелянта на те, що відповідач вже не є членом сім`ї власника, між ними склалися напружені та неприязні стосунки, проживання відповідача в спірному будинку порушує право позивача, оскільки припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишнього члена сім`ї права користування займаним приміщенням.
       Посилання апеляційної скарги на позицію, викладену Верховним Судом у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №61-42856св18 від 14 серпня 2019 року, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки з приводу відносин, аналогічних виниклим у даній справі, відсутня позиція Великої Палати Верховного Суду про відступлення від висновків,  викладених Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. 
       Таким чином, розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального права. 
       Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, - 

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

       Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 20 серпня 2019 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

       Повний текст постанови складено 20 січня 2020 року.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р.

                                                                        Макаров М.О.