Справа № 161/15531/19 	Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М. 	
Провадження № 22-ц/802/47/20  Категорія: 1 	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
17 січня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Бовчалюк З.А.,
суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,
з участю секретаря судового засідання Концевич Я.О.,
представника заявника ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на дії (бездіяльність) приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги Сергія Степановича за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2019 року,  

                                           В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою на дії (бездіяльність) приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги С.С.
Скаргу обґрунтовано тим, що 02 серпня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Волинської області Пирогою С.С. відкрито виконавче провадження № 59690178 по виконанню виконавчого листа № 2-4417/11, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області 03 квітня 2012 року про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 128,8 кв. м, житловою площею 79 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,19 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована на території Липинської сільської ради Луцького району Волинської області, що належать на праві власності ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 071-22-03/07 від 12 квітня 2007 року, укладеним між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 та стягнення судових витрат.
ОСОБА_2 зазначав, що ним було направлено приватному виконавцю клопотання про повернення стягувачеві виконавчого листа № 2-4417/11 без виконання, яке було мотивоване тим, що належне йому нерухоме майно, на яке у відповідності до вказаного виконавчого листа, звертається стягнення, підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», однак, виконавець не надав йому жодної відповіді.
Таку бездіяльність приватного виконавця, яка полягає в неповерненні без виконання стягувачеві виконавчого листа, вважає протиправною, оскільки зазначений Закон тимчасово забороняє звертати стягнення на предмет іпотеки, як забезпечення кредиту в іноземній валюті.
Ураховуючи наведене, заявник ОСОБА_2 просив суд зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пирогу С.С. винести постанову у виконавчому провадженні ВП № 59690178 про повернення без виконання виконавчого листа № 2-4417/11, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області 03 квітня 2012 року.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2019 року у задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі заявник ОСОБА_2 просив скасувати оскаржувану ухвалу суду з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.
Апеляційна скарга заявника мотивована тим, що місцевий суд дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення його скарги, оскільки не з`ясував усі обставини у даній справі. Приватний виконавець виконавчого округу Волинської області Пирога С.С. зобов`язаний був у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження» винести постанову у виконавчому провадженні ВП № 59690178 про повернення без виконання виконавчого листа № 2-4417/11, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області 03 квітня 2012 року, оскільки належне йому нерухоме майно, на яке у відповідності до вказаного виконавчого листа, звертається стягнення, підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Заслухавши представника заявника, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги в даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що заявником не надано будь-яких доказів вчинення приватним виконавцем дій, спрямованих на реалізацію належного йому на праві власності нерухомого майна, а сам факт перебування виконавчого документа про звернення стягнення на предмет іпотеки на виконанні права ОСОБА_2 не порушує, у зв`язку з чим підстави для визнання неправомірною бездіяльність приватного виконавця відсутні.
З такими висновками місцевого суду колегія суддів погодитись не може.
Судом першої інстанції встановлено, що приватним виконавцем виконавчого округу Волинської області Пирогою С.С. 02 серпня 2019 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59690178 про примусове виконання виконавчого листа № 2-4417/11, виданого 03 квітня 2012 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 128,8 кв. м, житловою площею 79 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,19 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована на території Липинської сільської ради Луцького району Волинської області, що належать на праві власності ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 071-22-03/07 від 12 квітня 2007 року, укладеним між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 та стягнення судових витрат (а.с.17).
16 серпня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги С.С. із клопотанням, у якому просив винести постанову про повернення вказаного виконавчого листа стягувачу без виконання (а.с.18). 
Клопотання ОСОБА_2 мотивоване тим, що належне йому нерухоме майно, на яке у відповідності до вказаного виконавчого листа, звертається стягнення, підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». На дане клопотання приватний виконавець відповіді не надав.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до частин другої, третьої статті 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби приватного виконавця усунуту порушення. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з виходив із того, що межі дій державного виконавця встановлені змістом виконавчого документа, крім того відкривши провадження за даним виконавчим листом, приватним виконавцем жодних дій щодо виконання такого не було здійснено, а тому відсутні підстави вважати, що приватним виконавцем порушено вимоги ЗУ «Про виконавче провадження».
Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України передбачено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону:1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу`та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує140 кв.м для квартири та 250 кв .м для житлового будинку;2 ) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки).
Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).
Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрати кредитором права на задоволення своїх вимог у разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення (відчуження без згоди власника) певного майна.
Згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Отже вказаний Закон є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) дій на примусове стягнення певного майна окремої категорії боржників на період чинності цього Закону, за наявності та доведеності відповідних умов. 
Відповідно до висновків Верховного Суду України, що викладені у постанові № 6-2947цс15 від 03 лютого 2016 року, на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.
З матеріалів справи вбачається, що кредит отриманий ОСОБА_3 є споживчим та укладений в іноземній валюті, майно, яке підлягає стягненню за даним виконавчим листом - є майном, яке передано за договором іпотеки, як забезпечення кредиту в іноземній валюті від 29 вересня 2011 року, дане житло є єдиним місцем проживання боржників, а тому на дані правовідносини поширюються приписи Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Таким чином, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у розумінні пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» є підставою повернення виконавчого документа стягувачу.
Разом з тим, зміст статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначає підстави повернення стягувачу виконавчого документа, за яким відкрито виконавче провадження.
Тобто, встановлена Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборона щодо звернення стягнення на майно боржника стосується заходів примусового виконання рішень (конкретних дій, спрямованих державним виконавцем на виконання рішення суду).
Як встановлено в судовому засіданні, державним виконавцем після відкриття провадження у справі вчинялись дії щодо примусового виконання за даним виконавчим листом, зокрема постановою від 30 серпня 2019 року  приватним виконавцем при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-4417/11 виданого 03.04.2012 року описано та накладено арешт  на нерухоме майно боржника : житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 128, 8 кв. м., житловою площею 79 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; земельну ділянку  площею 0,19 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель за даною адресою та зазначено про подальшу оцінку даного майна.
Таким чином доводи приватного виконавця про те, що ним не вчинялись жодних дій щодо  примусового виконання  виконавчого листа № 2-4417/11, не заслуговують на увагу та спростовуються постановою про опис та накладення арешту  на майно.
Крім того, сам факт відкриття виконавчого провадження свідчить про початок примусового виконання рішення суду.
За змістом ч.ч. 2,3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги, - суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Оскільки судом першої інстанції не вірно було встановлені фактичні обставини справи, не вірно застосовані норми матеріального права, що в свою чергу є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення з ухваленням нового про задоволення скарги в даній справі та визнання неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги С.С., зобов`язання державного виконавця винести постанову про повернення виконавчого листа № 204417/166 без виконання,  на підставі п. 9 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з приватного виконавця на користь ОСОБА_2 слід стягнути судові витрати в розмірі 384, 20 гривень за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

                                                     У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_2 задовольнити.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 жовтня 2019 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Скаргу задовольнити.
Визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги Сергія Степановича.
Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пирогу Сергія Степановича винести постанову у виконавчому провадженні ВП № 59690178 про повернення без виконання виконавчого листа № 2-4417/11, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області 03 квітня 2012 року.
Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги Сергія Степановича на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) грн 20 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: