КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 лютого 2020року місто Київ
Справа 761/43080/18
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3402/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                              Желепи О.В.
суддів:                                        Кулікової С.В., Олійника В.І.
секретар судового засідання     Гордійчук Ж.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2019 року (у складі судді Піхур О.В., повний текст рішення складено 29 листопада  2019 року )
 
      в справі за позовом ОСОБА_2 до Національного заслуженого академічного ансамблю танцю України імені Павла Вірського, третя особа: ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення незаконно утриманої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,-
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2018 року позивач звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що її 03 квітня 2006 року на підставі наказу генерального директора ОСОБА_3 №36-к від 03 квітня 2006 року призначено на посаду артистки балету. У серпні 2016 року позивача повідомили про зміну суттєвих умов трудового договору - переведення на контрактну форму на виконання вимог ст.24 Закону України "Про культуру". 13 жовтня 2016 року переведено на форму роботи по контракту (наказ №129-к 13 жовтня 2016 року). 13 жовтня 2016 року було підписано контракт зі строком дії з 13 жовтня 2016 року по 13 жовтня 2018 року. 
13 жовтня 2018 року наказом генерального директора ОСОБА_3 №88-к її було звільнено у зв`язку з закінченням строку дії контракту згідно п.2 ст.36 КЗпП України. 16 жовтня 2018 року  вручили трудову книжку. 12 жовтня 2018 року виплатили компенсацію за невикористану відпустку. Позивач вважає, що її звільнення із займаної посади артистки балету є незаконним та безпідставним. Позивач ніколи не мала суттєвих зауважень, попереджень, доган щодо виконання посадових обов`язків, об`єктивних підстав для звільнення не існувало. Жодного письмового повідомлення про припинення дії контракту у встановлений 30-денний строк вона не отримувала. З 20 серпня 2018 року по 14 вересня 2018 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні в Державній установі "Інститут педіатрії, акушерства і гінекології імені академіка Лук`янової НАМН України", про що було відомо відповідачу. В період з 17 вересня 2018 року по 12 жовтня 2018 року позивач перебувала на амбулаторному лікуванні.13 жовтня 2018 року припало на суботу - вихідний день. Відповідно до ст.241-1 КЗпП України, якщо останній день строку випадає на вихідний, святковий або неробочий день, то днем закінчення строку вважається перший робочий день. Таким першим робочим днем було 16 жовтня 2018 року. Саме в цей день позивачу видали трудову. І цей день мав бути зазначений при припиненні контракту. Також причиною звільнення, позивач вважає, є повідомлення нею і членами її сім`ї про порушення вимог закону керівництвом Ансамблю, що прямо заборонено ч.3 ст.53 Закону України «Про запобігання корупції».
Тому позивач просила суд визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора Національного заслуженого академічного ансамблю танцю України імені Павла Вірського №88-К від 11 жовтня 2018 року про звільнення її з займаної посади 13 жовтня 2018 року у зв`язку з закінченням строку дії контракту згідно пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України; поновити позивача на роботі в Національному заслуженому академічному ансамблі танцю України імені Павла Вірського на посаді артиста балету вищої категорії; стягнути з Національного заслуженого академічного ансамблю танцю України імені Вірського на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 жовтня 2018 року по день прийняття рішення судом із розрахунку середньоденної заробітної плати 977,86 грн; стягнути з Національного заслуженого академічного ансамблю танцю України імені Вірського незаконно утриману суму із заробітної плати в розмірі 14 783,76 грн.; стягнути з Національного заслуженого академічного ансамблю танцю України імені Вірського на користь позивача моральну шкоду в розмірі 7 000 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2019 року у задоволені позову відмолено.
 
Не погоджуючись з рішенням суду, 27 грудня 2019  року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала  апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
 
В апеляційній скарзі посилається на те, що при постановленні оскаржуваного рішення не були повною мірою з`ясовані обставини, що мають значення для справи; висновки не відповідають обставинам справи; рішення не містить належного обґрунтування; не вірно застосовані норми матеріального права.
Скаржник вказує на те, що не було  в належний спосіб її повідомлено за 30 днів про наміри не продовжувати з нею контракт. Розміщення повідомлення на сайті, про існування якого працівники не були повідомлені, а також  оголошення в газеті "Урядовий кур`єр" не є належним повідомленням, оскільки вона не є підписантом такої газети. Також посилається на те, що повідомлення про розірвання трудових відносин через представника не відповідає вимогам закону.
Вказує, на незаконність звільнення позивача під час її тимчасової непрацездатності, адже відповідно до висновків Конституційного суду України, що положення ч. 3 ст. ст. 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України. Відповідно, наказ відповідача від 11.10.2018 року, який було прийнято під час перебування Позивача на лікарняному є неправомірним і суперечить конституційним гарантіям.
 
Зазначає , що судом першої  інстанції не дотримано гарантії захисту прав викривача та порушено право на обґрунтоване рішення. 
Також посилається на те, що судом недосліджена позовна вимога щодо повернення позивачу безпідставно утримуваних з її заробітної плати профспілкових внесків, оскільки вона не була членом діючої у відповідача Первинної профспілкової організації, відповідно заяв про вступ до неї ніколи не подавала, також не подавала заяви про проведення відрахувань з її заробітної плати.
 
Оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, не враховано практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої,  звільнення (не продовження контракту) в зв`язку із повідомленням працівником про правопорушення на підприємстві є втручанням у право на свободу вираження поглядів, яке гарантоване як ст. 34 Конституції України, так й статтею 10 Конвенції. 
 
     У відзиві представник відповідача заперечувала  проти апеляційної скарги та викладених в ній доводів, в зв`язку із чим у задоволенні апеляційної скарги просила відмовити, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2019 року залишити без змін.
В судовому засіданні апеляційного суду позивач та представник позивача ОСОБА_1 доводи скарги підтримали.
Представник відповідача ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Щодо вирішення позовних вимог про незаконність звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів виходить з наступного.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважав встановленими такі обставини. 
Згідно Наказу № 36-к від 03 квітня 2006 року позивача було зараховано на посаду артистки балету 2 категорії Національного заслуженого академічного ансамблю танцю України імені Павла Вірського.
У відповідності до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року, усіх працівників художнього та артистичного складу було переведено на контрактну форму.
13 жовтня 2016 року між позивачем та Національним заслуженим академічним ансамблем танцю України імені Павла Вірського було укладено Контракт з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури, строком на два роки, до 13 жовтня 2018 року.
Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цiєю угодою, та дотримуватись внутрiшнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фiзична особа зобов`язується виплачувати працiвниковi заробiтну плату й забезпечувати умови працi, передбаченi законодавством про працю, колективним договором i угодою сторiн.
Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством.
При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).
Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.
З контракту підписаного позивачем встановлено, що  в жовтні 2016 року сторони погодили строк дії контракту з 13 жовтня 2016 року до 13 жовтня 2018 року.
Наказом № 88-к від 11 жовтня 2018 року позивача було звільнено з займаної посади 13 жовтня 2018 року в зв`язку з закінченням строку дії контракту згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України.
Оскільки позивач добровільно уклала строковий трудовий договір та не оскаржувала законність переведення її на стрковий трудовий договір, звільнення позивача за закінченням строку дії контракту   є правомірним і повністю відповідає змісту трудових відносин та чинному законодавству України.
    Відповідно до п. 1 Розділу VII Контракту строк дії контракту з позивачкою спливав 13 жовтня 2018 року.  Згідно п. 8 Розділу VI Контракту, у випадку, якщо одна із сторін бажає припинити дію Контракту, вона має письмово проінформувати іншу сторону про своє бажання припинити дію Контракту за 30 (тридцять) календарних днів до дати закінчення - тобто до 13 жовтня 2018 року. ( а.с. 17, т. 1).
Про припинення дії контракту відповідач  повідомляв позивача за 30 днів до закінчення строку дії контракту в різний спосіб.
28 серпня 2018 року направлялось повідомлення за місцем проживання позивачки, яке повернулось без вручення. (а.с. 29-31). Направлялось повідомлення через представника, адреса якого вказувалась в переписці позивача з відповідачем, яке було отримано.  Вказана обставина не заперечувалась в судовому засіданні апеляційного суду. Крім того, повідомлення про припинення контракту з позивачем у зв`язку з закінченням строку його дії публікувалось в Газеті "Урядовий Кур`єр" за 08 вересня 2018 року (а.с. 36, 37 т.1) та розміщувалось на електронному сайті відповідача.
Суд встановив, що звільнення позивача проведено у відповідності з вимогами трудового законодавства, підстави для поновлення позивача на роботі відсутні.
Дослідивши наявні в справі та надані суду першої інстанції докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду відповідають вказаним обставинам та вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги про те, що повідомлення про припинення дії контракту в вищевказаний спосіб не відповідає вимогам закону, колегія суддів не приймає з огляду на те, що матеріалами справи доведено, що відповідач намагався повідомити позивача про непродовження з нею контракту, всіма можливими способами. Неотримання безпосередньо позивачкою такого повідомлення, не позбавляє відповідача права на розірвання з останньою контракту у зв`язку з закінченням строку його дії, і не може бути правовою підставою для скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі.
Доводи апеляційної скарги про незаконність звільнення в період перебування позивача на лікарняному, колегія суддів не приймає, з огляду на те, що позивача була звільнено з 13 жовтня 2018 року, а лікарняний був закритий 12 жовтня 2018 року. Тобто позивача було звільнено не в період перебування її на лікарняному. Посилання позивача на те, що наказ про її звільнення був підписаний 11 жовтня 2018 року в період її лікарняного, не порушує її права, оскільки остання звільнена з 13 жовтнчя 2018 року, тобто в наступний день після закінчення тимчасової непрацездатності, а відповідно без порушення соціальних гарантій на отримання допомоги з тимчасової непрацездатності.
Стосовно посилань позивача на те, що вона була звільнена з порушенням ч.3 ст.53 Закону України «Про запобігання корупції», суд встановив.
Відповідно до ст. 53 Закону України «Про запобігання корупції», особа, яка надає допомогу в запобіганні і протидії корупції (викривач), - особа, яка за наявності обґрунтованого переконання, що інформація є достовірною, повідомляє про порушення вимог цього Закону іншою особою. Особи, які надають допомогу в запобіганні і протидії корупції, перебувають під захистом держави. Особа або член її сім`ї не може бути звільнена чи примушена до звільнення, притягнута до дисциплінарної відповідальності чи піддана з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням нею про порушення вимог цього Закону іншою особою.
Викривач - це особа, яка, дізналася про порушення суб`єктом, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», вимог цього Закону, має обґрунтоване переконання, що інформація про порушення є достовірною, повідомляє про це порушення.
 
Особа віднесена Законом України «Про запобігання корупції» до категорії викривачів, якщо вона повідомляє про порушення вимог цього Закону іншою особою, за наявності обґрунтованого переконання, що інформація є достовірною. При цьому Закон України «Про запобігання корупції» не містить додаткової умови щодо підтвердження факту повідомлення про порушення вимог цього Закону іншою особою.
Допитані судом першої інстанції свідки: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які працюють артистами балету Національного заслуженого академічного ансамблю танцю України імені Вірського тривалий час, повідомили суду, що  між позивачем та художнім керівником в квітні 2018 року стався конфлікт, оскільки позивач на репетиції відмовилась виконувати його розпорядження щодо зміни місця розташування під час танцю. Також свідки зазначили, що художній керівник під час репетиції повідомив позивача, що невиконання його розпоряджень дає  підстави не продовжувати з нею контракт. (журнал судовго засідання  від 25.10.2019 року а.с.84-86 т.2)  Невиконання розпоряджень художнього керівника з боку позивача було предметом розгляду на засіданні Художньої ради в червні 2018 року, на якій позивач  була присутня зі своїм адвокатом. (протокол засідання а.с. 98 т.1)
Після вказаних подій та наданої позивачу правової допомоги, позивач та її родичи стали направляти в різні установи повідомлення, щодо корупційних дій з боку керівника відповідача.
До позовної заяви  та відзиву на неї долучено запити та відповіді з різних установ та організацій щодо проведених перевірок, за зверненнями позивача та її представників, які всі датовані після квітня 2018 року. Жодною перевіркою вказаних звернень не підтверджено ті обставини, які позивач та її представники наводили у своїх скаргах.
Доводи представника позивача про те, що за одним із звернень була порушена кримінальна справа є безпідставні, оскільки внесення до реєстру інформації, щодо повідомлення про злочин є нетотожним поняттю "порушенню кримінальної справи".
Хронологія подій та наявність відповідей про не обґрунтованість поданих звернень дає підстави для висновку суду, що метою таких звернень було не викриття третьої особи в корупційних вчинках, а надання позивачу статусу викривача з метою перешкодити  звільненню позивача за закінченням строку дії контракту, з посиланням на Закон України "Про запобігання корупції".
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів не приймає посилання позивача на практику Європейського Суду з прав людини, щодо звільнення працівників, яке було пов`язане з висловлюванням останніми критики та зверненнями до компетентних органів з приводу корупційних та інших порушень Закону, оскільки за обставинами даної справи, не бажання керівництва продовжувати з позивачем контракт мотивовано  наявністю права у роботодавця на звільнення особи після закінчення строкового трудового договору.
Матеріалами справи не доведено, що рішення про звільнення позивача у зв`язку з закінченням строку дії контракту, було прийнято , саме через звернення позивача та членів її родини до антикорупційних органів з повідомленнями про вчинення керівником відповідача корупційних правопорушень. А тому доводи позивача, що її звільнення відбулось у зв`язку з її «статусом викривача» є надуманими та не підтвердженими належними та допустимими доказами , спростовуються встановленими судом обставинами, яким надана належна правова оцінка.
Посилання позивача на те, що вона не мала дисциплінарних стягнень та добросовісно виконувала роботу під час дії контракту правового значення не має, оскільки остання підписуючи контракт надала свою згоду на те, що гарантовано перебуватиме у трудових відносинах з роботодавцем до закінчення строку дії договору, - до 13 жовтня 2018 року. Законодавець не пов`язує право роботодавця на звільнення після закінчення строку дії трудового договору з порушенням трудової дисципліни. 
Інші доводи скарги, щодо незаконності звільнення не спростовують висновків суду, а доводи, які виклала позивач в позовній заяві та апеляційній скарзі  знайшли своє аргументоване відображення в рішенні суду.
Стосовно вирішення позовних вимог про безпідставне утримання із заробітної плати позивача профспілкових внесків, колегія суддів виходить з наступного.
Судом встановлено, що за час роботи у відповідача із заробітної плати позивача  відраховано 14 783 грн. 76 коп. профспілкових внесків.
Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення з відповідача вказаної суми, суд виходив з того, щоОСОБА_8 24 січня 2012 року підписано облікову картку члена профспілки (а.с. 104, т. 1), відповідно до свідоцтва про шлюб від 10 липня 2010 року  прізвище позивач змінила після реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 на ОСОБА_8 .
Також суд посилався на те, що позивач зверталась до профспілкового комітету за отриманням матеріальної допомоги в лютому 2017 року (а.с.112 т.1), відповідно була обізнана про те, що вона є членом профспілкової організації та з її заробітної плати відраховуються внески.
Колегія суддів з такими висновками суду погодитись не може, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 127 Кодексу законів про працю України, відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.
 
Згідно ст. 250 вказаного Кодексу, власники або уповноважені ними органи зобов`язані відраховувати кошти первинним профспілковим організаціям на культурно-масову, фізкультурну та оздоровчу роботу в розмірах, передбачених колективними договорами та угодами, але не менше ніж 0,3 відсотка фонду оплати праці відповідно до Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності".
 
Колегія суддів, не погоджується з відмовою в задоволенні вимог про стягнення безпідставно утримуваної заробітної плати з вищенаведених підстав, оскільки на спростування доводів позивача, щодо відсутності її волевиявлення на вступ до профспілки,  суду не була надана заява позивача про  вступ її до діючої у відповідача профспілкової організації, рішення про прийняття позивача у члени профспілки, а також заява про надання згоди останньою на проведення відрахувань з її заробітної плати на користь діючої у відповідача первинної профспілкової організації.
Встановлені судом обставини свідчили лише про те, що позивачу було відомо про те, що з її заробітної плати проводяться відрахування. Разом з тим , представник відповідача не подав заяву про застосування строків позовної давності, а відповідно не зважаючи на те, що вимога про стягнення безпідставно перерахованих внесків до профспілкової організації не є тотожною до вимог про стягнення заробітної плати і до таких вимог застосовується позовна давність, апеляційний суд не має такої можливості з огляду на не подання відповідачем заяви про застосування такого строку, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню безпідставно утримана з її заробітної плати сума профспілкових внесків - 14 783 грн. 76 коп.
Рішення суду в цій частині позовних вимог підлягає скасуванню, відповідно до ст. 376 ЦПК України , з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині, оскільки ті обставини справи , які суд вважав встановленими не підтверджені належними та допустимими доказами. 
 
Стосовно вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів встановила, що рішення суду в цій частині повністю відповідає вимогам Закону та встановленим обставинам.
Відповідно до ст.237-1Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
 
Зі змісту позовної заяви позивачки вбачається, що спричинення їй моральної шкоди остання пов`язувала лише з незаконним звільненням.
З огляду на те, що апеляційний суд прийшов до висновку, що відповідач мав законні підстави для звільнення позивача у зв`язку з закінченням строку дії контракту, правові підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу з підстав , заявлених нею в позові, - відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду в частині вирішення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.
Згідно ст. 141 ЦПК України інші судові витрати пов`язані, з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Відповідно до положень ст. 137, 141 ЦПК України, враховуючи складність справи, та відповідно пропорційно задоволеним вимогам ( з чотирьох вимог, задоволено лише одна, щодо стягнення безпідставно утриманих коштів із зарплати) з відповідача на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000,00 грн. 
Разом з тим, позивачу не повертається судовий збір, сплачений за вимогами про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, оскільки в цій частині вимог позивачу відмовлено.
За вимоги, які задоволені апеляційним судом позивач судовий збір не сплачувала.
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі щодо вимог про стягнення безпідставно утриманої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене, в цій частині вимог, апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 367,374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2  задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення безпідставно утриманої заробітної плати скасувати та плостановити в цій частині нове рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнити.
Стягнути з Національного заслуженого академічного ансамблю танцю України імені Павла Вірського на користь ОСОБА_2 безпідставно утриману заробітну плату в сумі  14 783 грн. 76 коп. та 2000 грн. витрат на правову допомогу.
В іншій частині позовних вимог рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена лише в частині вирішення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до Верховного Суду України протягом 30 днів з дня складання повного тексу судового рішення. В іншій частині позовних вимог оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови  складено 11 лютого 2020 року.
Головуючий:
Судді: