П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/2745/19                                          Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Салюк П.І.  
Суддя-доповідач -  Біла Л.М.   
26 лютого 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Гонтарука В. М.  Курка О. П. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в  Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 01 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області в якому просив:
-          визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 14 серпня 2019 року за №411020000 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю Уйчинського району Намаганської області Республіки Узбекистан, паспорт громадянина Республіки Узбекистан серії НОМЕР_1 виданий Намаганським міським ВВС Намаганської області 13 жовтня 2016 року;
-          зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області надати дозвіл на міграцію в Україну гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю Уйчинського району Намаганської області Республіки Узбекистан, паспорт громадянина Республіки Узбекистан серії НОМЕР_1 виданий Намаганським міським ВВС Намаганської області 13 жовтня 2016 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
-          стягнути за рахунок бюджетних, асигнувань з Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій' області на користь гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Уйчинського району Намаганської області Республіки Узбекистан, паспорт громадянина Республіки Узбекистан серії НОМЕР_1 виданий Намаганським міським ВВС Намаганської області 13 жовтня 2016 року здійснені ним судові витрати на оплату судового збору та витрати на надання правової допомоги, шляхом безспірного списання.
Підставою звернення з даним позовом до суду слугувало рішення Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 14 серпня 2019 року за №411020000, яким, на переконання позивача, було безпідставно відмовлено йому у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію". Зокрема, позивач зазначає про відсутність належного обґрунтування та зазначення конкретних підстав, внаслідок яких йому було відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 01 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 14 серпня 2019 року за №411020000 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Уйчинського району Намаганської області Республіки Узбекистану.
Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Уйчинського району Намаганської області Республіки Узбекистан, про надання дозволу на імміграцію в Україну.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору у розмірі 1536,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити. В апеляційній скарзі зазначає, що враховуючи відповідь управління СБУ в Хмельницькій області про те, що громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 в заяві про надання дозволу на імміграцію вказав завідомо неправдиві відомості, тому було прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено,  що   ОСОБА_1 ,  02 травня 2019 року  звернувся до сектору Управління ДМС України в Хмельницькій області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України "Про імміграцію" як особа, яка має підстави для отримання дозволу на імміграцію поза квотою, оскільки перебуває у шлюбі з громадянкою України понад два роки, надавши необхідний пакет документів, що засвідчують родинні стосунки та відомості про місце проживання в Україні. 
Управлінням ДМС були складені та направлені відповідні запити про проведення перевірок щодо наявності чи відсутності підстав для отримання заявником дозволу на імміграцію в Україну.
Згідно листа управління СБУ в Хмельницькій області №72/2/202/3865 від 02 серпня 2019 року зазначено про те, що громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 зареєстрував місце проживання в Україні за адресою, яка не відповідає фактичному проживанню іноземця. Фактичне місце проживання іноземця не встанолено.
Також зазначено, що зі слів старости села Лозова, Волочиського району було встановлено, що за вказаним місцем проживання позивач не проживав та не проживає. Відтак, управлінням Служби безпеки України в Хмельницькій області рекомендовано відмовити ОСОБА_1 в наданні дозволу на імміграцію в Україну відповідно до ч. 4 ст.10 Закону України "Про імміграцію". 
14 серпня 2019 року на підставі вказаної     рекомендації структурним підрозділом відповідача     був     складений висновок за результатами розгляду заяви позивача та прийняте оскаржене рішення №411020000 про відмову у наданні     дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію". 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано суду належних доказів існування обставин, що передбачені статтею 10 Закону України "Про імміграцію", які б надавали йому підстави для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію..
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та розглядаючи питання про законність та обґрунтованість судового рішення, яким позов задоволено частково, враховує наступне.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини регулюються Законом України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” та Законом України “Про імміграцію”.
Так, у відповідності до ч.1 ст.4 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства”, іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України “Про імміграцію” іммігрувати в Україну на постійне проживання.
А як передбачено ч.1 ст.5 Закону України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства”, іноземці та особи без громадянства, зазначені у ч.1 та ч.16 ст.4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання.
Як слідує зі змісту положень ст.1 Закону України “Про імміграцію”, “імміграція” - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Згідно з п.6 ч.2 ст.4 Закону №2491-ІІІ, квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти. Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України (п.1 ч.3 ст.4 Закону №2491-ІІІ).
Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто.
Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Згідно з п.17 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень №1983 ДМС перевіряє у місячний термін правильність оформлення документів, що надійшли від зазначених у пунктах 13 і 15 цього Порядку органів, вивчає відповідність наведених підстав, визначених статтею 4 Закону України "Про імміграцію", з`ясовує питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію" у разі потреби.
З вищевикладеного вбачається, що прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію належить до компетенції ДМС, яка на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймає рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.
Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України “Про імміграцію” дозвіл на імміграцію не надається:
1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;
2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;
3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;
4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;
5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;
6) в інших випадках, передбачених законами України.
Отже вказаною нормою права визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну і вказаний перелік не підлягає розширеному тлумаченню.
У спірному випадку відповідачем прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.1 ст.10 Закону України “Про імміграцію”.
Надаючи оцінку оскаржуваному рішенню, суд апеляційної інстанції виходить з того, що правомірною відмовою у наданні дозволу на імміграцію з підстав, передбачених п.6 ч.1 ст.10 Закону України “Про імміграцію”, може бути визнана відмова лише за умови того, що іншими законами України (іншим Законом України) визначено випадки за наявності яких орган міграційної служби може відмовити особі у наданні дозволу на імміграцію в Україну.
Як вбачається з листа управління СБУ від 02.08.2019 року № 72/2/202/3865, на який посилається   відповідач, останній містить посилання на п.4 ст.10 Закону України «Про імміграцію», тобто зазначення свідомо неправдивих відомостей в заяві про надання дозволу на імміграцію.
У той же час, відповідач прийняв рішення на підставі п.6 ч.1 ст.10 Закону України "Про імміграцію", тобто "в інших випадках, передбачених законами України".
Разом з тим, в оскаржуваному рішенні відсутнє посилання на будь-яку норму будь-якого закону, яка передбачає "інший випадок".
Таким чином, посилання Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області на те, що таким випадком є Лист Управління СБУ про недоцільність надання дозволу на імміграцію в Україну, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки положення п.6 ч.1 ст.10 Закону України “Про імміграцію” вказують на те, що дозвіл на імміграцію не надається в інших випадках, передбачених законами України. Тобто, обов`язковою умовою є те, що такі випадки повинні бути прямо передбачені законами України.
Оскільки відповідачем не було зазначено того, яким законом України, у спірному випадку, передбачені випадки для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну, то суд апеляційної інстанції вважає, що таке рішення суб`єкта владних повноважень не може бути визнано обґрунтованим.
Окрім того, судова колегія враховує факт визнання відповідачем подання позивачем усіх документів для отримання дозволу на імміграцію, які визначені Законом України "Про імміграцію" та Порядком №1983, та факт відсутності доказів вчинення відповідачем будь - яких дій з метою з`ясування обставин, які стали підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну.
Судова колегія критично оцінює наявні в матеріалах справи пояснення старости села Лозова Джуся В.М., який вказав, що фактично за вказаною позивачем адресою ніхто не проживає, оскільки останні спростовуються заявою ОСОБА_2 про реєстрацію громадянина Узбекистану ОСОБА_1 у будинку, який належить ОСОБА_2 в с. Лозова, Волочиського району, яка особисто засвідчена старостою села Лозова ОСОБА_3 .
З цих підстав суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність рішення відповідача про відмову позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну, у зв`язку з чим таке рішення правомірно скасовано.
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Колегія суддів зазначає, що оскаржуване позивачем рішення повинне оцінюватися на відповідність принципу законності, який закріплений ч. 2 ст. 19 Конституції України, та визначає обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
На думку колегії суддів правомірність прийнятого рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну від 14 серпня 2019 року за №411020000 відповідачем не доведено, а тому на думку колегії суддів, позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування вказаного рішення міграційного органу вірно оцінені судом першої інстанції та задоволені частково, з огляду на наявність в даних правовідносинах ознак дискреційних повноважень органу, який наділений правом щодо прийняття рішень передбачених Законом України "Про імміграцію".
Спірне рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію в Україну не можна вважати таким, що прийнято у відповідності до вимог законодавства, своєчасно та пропорційно, тобто з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані відповідні рішення. А відтак, судом першої інстанції правомірно визнано його протиправним та скасовано.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та надана їм належна правова оцінка. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстави для її задоволення та скасування рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 01 листопада 2019 - відсутні.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в  Хмельницькій області залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 01 листопада 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.
          
Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Гонтарук В. М.    Курко О. П.